Pomagajte!
- Čas? - Dve minuti, 43 sekund.
Pizda!
Pomagajte.
Kristus.
Odprto je!
- Si zmešan? - Ne dovolim mu spet uiti.
- Pojma nimaš... - Ni važno! Tu zame ni ničesar več.
- Bo šel Leighton za nama? - Ja.
- Je tvoj svet za temi vrati? - Teoretično.
- Kako ga bova našla? - Ne vem.
Štel sem. Šla sva mimo 220 vrat.
Postavljena so na tri metre.
Prehodila sva 800 metrov.
Morda sva v nekakšnem vmesnem prostoru.
- V neresničnem? - Resničen je. Zelo resničen.
Gre za percepcijo uma, ko poskuša vizualno razložiti nekaj,
česar naši možgani še ne zmorejo razumeti.
- Superpozicija. - Tako je.
Hodnik je prerez verjetnih realnosti.
Pojdiva od tu. Poglejva, kaj se lahko naučiva.
Da naju bo težje najti.
Pokaži.
Hej.
Kaj je to?
Pepel.
O bog.
Kaj se je zgodilo tukaj?
Ne vem.
Sveta nebesa.
Pojdiva.
O bog. Si v redu?
Kaj, hudiča? O sranje.
PO ROMANU BLAKA CROUCHA
Beden avto, kajne?
Fantastičen zagotovo ni.
Morda bo treba nekaj narediti.
- Ne zaviraj. Pospeši. - Resno?
Ja, uspelo ti bo.
Lepo.
- Kaj je? - Nič.
Govoriš mi, da moram na križišču upočasniti.
V rdeči je veliko rumene.
Kako se počutiš kot 16-letnik?
Ne vem. Enako kot včeraj.
Resnično bo, ko bom dobil vozniško dovoljenje.
Proslavili bomo. Kaj bomo pa nocoj?
Kot običajno. Naj bo preprosto.
Poslušaj me. Danes je še vedno tvoj dan.
Hvala.
Petdeset. No, samo še 48.
GPS dela. Sateliti še krožijo.
Sva na lokaciji Velocityja v mojem svetu.
Torej se koordinate v kocki ne spremenijo,
kar je smiselno. Samo zunanji svet.
Ja.
Dajmo.
- Kaj iščeš? - Iščem možnost nadzora.
Samo kljuka je.
- Samo kocka je. - Tole?
Kako je samo kocka?
- Kako deluje? - Ne vem. Ti povej.
Ti si jo naredil.
Oprosti. Dobila si tistega, ki poučuje fiziko na fakulteti.
Brizgalka je nared.
Ne bo tako hudo kot prvič. Telo se hitro navadi.
Si v redu?
Kam vodi?
Če bova hodila naprej, kam bova prišla?
Multiverzum je neskončen.
Mislim, da ni konca.
Jason!
Amanda!
Jason!
- Ure je konec. - Hvala. Tega ne bomo rabili.
Vzemite svoje zvezke.
Pisali boste nenapovedan test.
Iz zvezka iztrgajte eno stran, zgoraj se podpišite,
ob robu pa napišite številke od ena do deset.
Ja.
Nihče ne uporablja zvezkov. Jaz imam prenosnik.
Kaj imaš na zaslonu?
Kaj ima na zaslonu?
- YouTube. - Padel si.
Resno?
- Tudi jaz imam prenosnik. - Kaj gledaš?
Padel si.
Vsi, ki imate samo prenosnik ali napravo, ste padli.
Veste kaj? Počakajte.
Vso srečo.
Čakajte! Kam... Dr. Dessen?
Jason.
Sporočili so mi, da si razbil steklenico in odvihral iz predavalnice.
Nisem odvihral, ampak odšel.
Kaj se dogaja?
Tisto tam je počasno umiranje, zato dajem odpoved.
- Tega ne moreš. - Lahko.
Naredim lahko, kar hočem.
- Iste koordinate? - Ja.
Ja.
Dobro.
Zdaj veva, da povezava med temi vrati
in temi svetovi traja, dokler deluje zdravilo.
Ni bilo ozračja.
To ne more biti resnično.
Amanda. Hej.
Hej!
Amanda! Hej!
Stoj!
Amanda!
- Mora imeti konec. - Rekel sem ti, da ni konca!
Zakaj videvava te uničene svetove?
Ker je to multiverzum
in vse, kar se lahko zgodi, se bo tudi zgodilo.
Nekje vzdolž tega hodnika je različica tebe in mene,
ki ji ni uspelo priti v kocko, ko si mi pomagala pri begu.
Neskončne možnosti.
- Neskončne. - Tej dozi zdravila se čas izteka.
Ja. Zato morava reševati po en problem.
Kmalu bova potrebovala hrano in vodo.
Začniva odpirati vrata
in upajva, da najdeva dom.
Uspelo nama je.
- Naju lahko spraviš ven? - Poskusila bom.
- Jason, stoj. - Čakaj, Leighton.
Ona nima nič s tem.
- Res? - Prisilil sem jo.
- Te je res? - Ja.
Dolgo te poznam in še nihče te ni v nič prisilil.
Ne dovolim, da še škoduješ ljudem, Leighton.
- Amanda. - Dovolj imam.
- Leighton. Morava iti. - V tem primeru...
- Ne! - Pojdiva.
Amanda.
Hej. V redu je.
- Varna si. Nisi bila ti. - Bila sem jaz pred tremi urami.
Amanda, to je bila druga Amanda, drug Jason.
Ušla sva šele nekaj ur po begu.
Še morava poskušati.
- Nobene logike ni. - Mora biti.
Samo ne vidiva je.
Tvoj Jason ni imel teorije o tem, kako to nadzorovati?
Ne. Če pa je vedel, mi ni povedal.
Jebeš to.
Hej. Amanda.
Amanda!
Hej! Amanda!
Kam greš?
Stoj!
Ne zdržim več na tistem hodniku!
Zmrznila bova! Morava se vrniti.
Ničesar ne vidim.
Pridi, poiskati morava zavetje. Pridi!
Pridi.
Drži se. Ostani budna.
Moram te ogreti. V redu.
Dobro.
Takoj se vrnem.
Halo?
Je kdo tu?
Sranje.
VŽIGALICE
Jason!
Pizda!
Prosim.
Ne vem, kam...
- Si to ti, Jay? - Kako si?
Ne oziraj se na nered. Še imam mačka od sinoči.
- Hej. Poglej si ga. - Hej.
Ja. Tvoj SMS me je presenetil.
Verjameš, da sem pogrešal sošolca?
Ne.
Šilce?
- Zakaj pa ne? - Ja.
Se kdaj navadiš na to?
Večinoma me sploh ni doma.
Na zdravje, car.
- Na zdravje. - Ja.
Žal mi je za tvojega dedka.
Hvala.
Kako gre družinski posel?
To vprašaj mojega očeta.
- Velocity je njegov projekt. - Sta še sprta?
Ja. S pezdetom že pet let nisem govoril.
Vseeno ti gre zelo dobro.
Po zaslugi skrbniškega sklada.
- Ja. - Leighton.
- Lepo te je videti. - Res?
Tudi tebe.
Kaj delaš tukaj?
Nehal sem poučevati. Rad bi se vrnil, kjer sem začel.
Ali ne mi vsi?
Kaj to zate pomeni?
- Za začetek, več časa z družino. - To je dobro.
To je dobro.
Dobro, dobro. Vidiš kaj Ryana Holderja?
- Malo. - Ja?
Za njim je uspešno leto. Pred tremi meseci je bil tu.
Hotel je denar za novo podjetje.
Iskren bom.
Gotovo se ukvarjaš s super zadevo.
Če se hočeš družiti, sem pravi naslov, vlagati pa nočem nikamor.
Še posebej ne s prijatelji. Zakomplicira se. V redu?
Zato si prišel, kajne?
Odločil si se, da greš na svoje.
Kaj imaš danes v načrtu?
Nič. Nobenih načrtov do konca življenja.
Nekaj ti bom pokazal.
O sranje.
Ne skrbi. To ni načrt, da te ubijem.
- Ali pač? - Smešno.
Sem ti že povedal. Karkoli je, ne bom vložil.
Hej. Halo. Kaj je to?
- Zelo posebno psihoaktivno zdravilo. - Pokaži.
- Psihoaktivno. Kaj povzroči? - Samo na en način boš izvedel.
Prav. Na zdravje.
Pojdiva. Nimava veliko časa.
Počasi.
Kaj je to?
Zdravilo. Prvič močno deluje.
- Res? - Ja.
Hej.
Je to to?
Del tega.
- Ja. - Pridi.
- Kaj, jebenti, je to? - Moja kocka.
Tukaj si jo naredil?
- Bolj zapleteno je. - Kaj naredi?
Lažje bo, če ti pokažem.
- Zajebavaš me. - Ne.
Pridi.
- Izvoli. - Hvala.
Kocka je izginila.
Nevihta jo je zasula.
Pilote kocke sem urila, naj se ne ustrašijo in ohranijo nadzor.
Meni ni uspelo nič od tega.
Oprosti.
V otroštvu smo šli vsako zimo smučat v Argentino.
Moj oče je bil navdušen.
Bili so nori meteži.
Vozil je in tako močno je snežilo...
...da je moral ustaviti.
Sedeli smo v mrzlem avtu.
Bilo je, kot bi svet izginil.
Si morda včeraj na hodniku pomislila na to?
- Na kaj? - Da si obtičala v metežu.
Ja.
Počutila sem se ujeto in nemočno kot v tistih snežnih viharjih.
Kdaj točno?
Tik preden sva skozi vrata vstopila v ta svet.
Zakaj?
Veva, da so vrata na hodniku
povezave z neskončnimi vzporednimi vesolji, ki se zdijo naključne.
Povsem nepovezane in nenadzorovane.
Kaj če naše misli določajo te povezave?
Če sploh niso naključne?
Kaj če mi izbiramo te svetove?
- Tega sveta nisem izbrala. - Namenoma ne, ampak...
Kaj če so svetovi odsev našega čustvenega stanja,
ko odpremo vrata?
Jason...
Včeraj si govoril o multiverzumu.
Da se bo zgodilo vse, kar se lahko zgodi.
Da je nekje različica naju, ki ji ni uspelo vstopiti v kocko.
- Potem si v Velocityju odprl vrata... - In vrata...
Odvil se je popolnoma isti scenarij.
Ves čas razmišljam o tem, kako nadzorovati kocko.
Midva jo nadzorujeva.
Morda. Če je tako, lahko greva, kamor hočeva.
Lahko greva domov.
Dobro. Prazna kocka.
- Tvoja bistra ideja je skladišče. - Si srečen?
- Ja. Tole je zame preveč čudno... - Stoj in me poslušaj.
Pokazal ti bom nekaj,
do česar niti milijarderji nimajo dostopa.
- Ja? Kaj pa? - Neizbrana pot.
Hej. Odpri vrata, ali pa te bom prebutal.
Ja.
Hej.
- Haluciniram? - Ne.
Leighton, poslušaj me.
- Kam vodijo ta vrata? - Hej, Leighton.
- Čakaj. - Počasi.
- Stoj. - Počasi.
Če boš tu razmišljal narobe, lahko oba umreva.
Nočem te strašiti, toda zelo pomembno je. Prav?
Dobro.
Odprl bom ena vrata in delno lahko nadzorujem, kaj je za njimi.
Vplivajo pa lahko tudi tvoje misli.
- O čem govoriš? - Poslušaj.
Zmedel sem te.
Meditiraš?
Enkrat sem. Ni mi šlo.
- Nisem nehal razmišljati. - V redu.
Leta traja, da ti uspe za dlje časa izprazniti
Dobro je, da moraš um izprazniti samo za pet sekund.
Dobro. Kako?
Osredotoči se na dolg, globok vdih
in počasi izdihni.
Zapri oči.
Še dihaj.
Vdih. Dve, tri.
Izdih. Dve, tri. Osredotoči se na dihanje.
Vdih.
Kocka bi morala biti tam.
Si pripravljena?
Hvala.
Pojdiva jo poiskat.
Rabim boljši odčitek.
Sranje.
- GPS ne deluje. - Je zamrznjen?
Brez tega je ne bova našla.
Morava. Ta svet naju bo ubil.
Daj že.
Obrni se.
Kaj je to?
V vseh svetovih je kocka na isti geografski lokaciji, kajne?
Ne glede na to, kako se svet spremeni,
so GPS-koordinate vedno enake.
Vidiš Searsov stolp?
Tisto je jug. Poglej kompas.
Moral bi kazati na sever.
Magnetni sever, kaže pa v tisto smer.
Magnetno polje kocke potiska iglo stran.
Blizu sva.
V to smer.
- Vidiš? - Ja.
Ja!
Prekleto!
Si pripravljen?
Kje je oče?
Ne vem.
Klicala sem ga in mu pisala.
- Počakava? - Ne, v redu je. Temni se. Pojdiva.
Hvala, da me nisi pustil zmrzniti.
- Sva si zdaj bot? - Ne!
Ne pozabi, da je vse to tvoja krivda.
Ja, ne pozabiva tega.
Spomnil sem se,
da ima sin danes rojstni dan.
Koliko je star?
Šestnajst.
Žal mi je, da to zamujaš.
Povej mi zgodbo.
Ja.
Na prvem ultrazvoku
sva slišala dva srčna utripa.
Od čistega veselja...
...do čiste groze.
Na koncu je bilo veselje.
Nisva bila pripravljena na starševstvo. Kdo pa je?
Pahnjen si v to.
Nepripravljen.
Na drugem pregledu je zdravnik rekel, da je en srčni utrip normalen.
Abnormalnosti.
Kakšna beseda.
Bil je borec.
Prvi se je rodil.
Pogumen je bil.
Pravi sonček.
Operacije so bile zanj preveč.
Tretje ni preživel.
Zelo mi je žal.
Že od začetka sta bila neločljiva.
Ko pomislim nanj,
je vedno s tabo.
Zadnje mesece v bolnišnici se Charlie ni ganil od njega.
- Mu je še težko? - Ja, čeprav tega ne omenja.
Posadili smo drevo
in malo njegovega pepela dali v zemljo.
Vsak rojstni dan
ob mraku sedimo z njim.
Zdaj pa me ni tam.
Živ je bil.
- Živel je. Dihal. - Vem.
- Težko je razumeti. - Česa lepšega še nisem videl.
Jason, nekaj najlepšega, kar sem videl.
To bi lahko pokazal komurkoli. Dobil bi, kar bi hotel. Zakaj jaz?
Ne zaupam vsakomur.
- Tebi lahko. - Sploh me ne poznaš!
Ne zares!
V mojem svetu so tvoji starši umrli.
Vzgojil te je dedek
in ti takoj po študiju prepustil podjetje Velocity Labs.
V tistem svetu sem dobil pavio. Prišel si k meni
in me vprašal, ali imam kakšno idejo, v katero bi vložil.
Imel sem jo. Deset let sva sodelovala.
Naredila sva prvotno različico te kocke.
Točno na tem kraju.
Takrat je bil to hangar. Preizkušali so reaktivne motorje.
Ja.
Sva si bila blizu?
Ja.
Ti... On je bil eden mojih najboljših prijateljev.
Tistemu Leightonu sem zaupal. Vedel sem, česa je sposoben.
Zato ti zaupam.
Nisi iz tega sveta?
Zakaj si tu?
Prišel sem popravit, kar sem zajebal.
Zanima me, ali bi zapustil ta svet, če bi ga mogel,
in spet začel nekje drugje?
- Takoj. - Kaj bi dal za to priložnost?
- Kaj bi dal? - Ja.
Vse.
No...
To je vstopnica.
Vau.
Kaj?
Tvoj pogled.
Točno ta.
Ko s priprtimi očmi strmiš v prazno.
Ves čas si to počel. Noro.
Te spominjam nanj?
Ja.
V marsičem.
Je bil srečen?
Povej.
Lahko mi poveš. Bolj ali manj sva bila isti osebi.
Je bil?
Ne.
Ne bi rekla, da je bil srečen.
Samo delal je. Imel je ostrino.
Tako zagnanega človeka še nisem videla.
Veš, da mi je on to naredil.
- Kako to misliš? - S kocko je poiskal moj svet.
Ugrabil me je.
Pripeljal v ta svet.
- On je bil. - Zakaj bi to naredil?
Ne vem. Živela si z njim. Ti mi povej.
Obžalovanje.
Če je hotel moje življenje,
- bi me lahko preprosto ubil. - Ne.
Zakaj bi se tako potrudil, da me pripelje v svoj svet?
Ni pošast. Tega ne bi storil.
- Če ti je to naredil... - Vem, da je.
...je bilo z razlogom.
V svojem svetu si učitelj, kajne?
Ja.
Si bogat?
Ne.
Moj Jason je sebi najbrž rekel,
da ti ponuja življenjsko priložnost.
Priložnost na neizbrani poti.
Zate in zanj.
Zakaj moje življenje?
Od vseh milijard Jasonov, zakaj jaz?
Kaj si imel, česar on ni imel?
Danielo in Charlieja.
Ne.
- Ne nakladaj. - Narobe delaš.
- Odlične bodo. - Pokaži.
- Igraj, dokler ti ne uspe. - Tako nekako.
Misliš, da se z očetom nekaj dogaja?
- Kako to misliš? - Ne vem. Zadnje čase se zdi odsoten.
Veš?
Živjo, družina.
- Fantastično diši. - Kuhava špagete in mesne kroglice.
Maxova najljubša jed.
Nisi bil z nama pri drevesu.
Vem. Zelo mi je žal.
Zaposlen sem bil s strogo zaupno nalogo.
Povezano s slavljencem.
Morda se lahko vrnemo k drevesu.
- Če hočeš. - Seveda. Samo malo.
Kaj imaš zadaj?
Hvala.
Zate.
In za nas.
Ker je danes
zelo pomemben dan za to družino.
Ne boš odprl škatlice?
Kaj?
Vse najboljše.
Od naju z mamo.
Resno?
Zunaj je parkiran.
Matervola!
Jason, kaj je to?
Danes sem dal odpoved.
- Kaj? - Stal sem tam in gledal študente.
V mislih se mi je vrtela ena misel in...
- Da mi je namenjeno več od tega. - Ne da bi govoril z mano?
Vem. Oprosti.
- Nisem mogel več. - Ja,
ampak moja plača ne zadostuje za preživetje, kaj šele za nov avto.
Daj odpoved in se vrni k slikanju.
Res? Kako naj to naredim?
Pred Charliejevim rojstvom sem delal na projektu.
- Se spomniš majhne škatle? - Ja.
Veliko mi je pomenilo, a sem to opustil, da sem se posvetil vama.
Imam vlagatelja.
- Hej! - Hvala, oče.
Hvala. Se gremo malo vozit?
- Ja, pridi. - Ja?
Seveda.
Ni ti treba več skrbeti za denar.
- Boš spredaj? - Mama, greš?
Že grem.
V SPOMIN NA NAŠEGA PRIJATELJA ARTURA GAMINA.
Prevedla Lidija P. Černi