Hjälp mig!
- Tidsram? - Två minuter, 43 sekunder.
Helvete!
Hjälp mig.
Herregud.
Den är öppen!
- Är du galen? - Jag låter honom inte fly igen.
Du vet inte hur det är...
Det kvittar! Jag har inget kvar i den här världen.
- Tror du Leighton följer efter oss? - Ja.
Tror du att din värld finns bakom en av de här dörrarna?
I teorin.
Så hur hittar vi den?
Ingen aning.
Jag har räknat, och det där är den 220:e dörren vi har passerat.
Det är cirka fyra meter mellan dem.
Så vi har redan gått 0,8 km.
Ja. Vi kanske befinner oss i nåt slags övergångssfär.
Inte verklig, menar du?
Nej, den är verklig. Den är väldigt verklig.
Jag tror det är en yttring av psyket då det försöker förklara visuellt
nåt våra hjärnor inte är fullt utvecklade att förstå.
- Superposition. - Precis.
Jag tror att korridoren är en tvärsektion av sannolika verkligheter.
Nu sticker vi.
Och ser vad vi kan lära oss.
Göra oss själva svårare att hitta.
Ge mig den där.
Du.
Vad fan?
Aska.
Herregud.
Vad har hänt här?
Jag vet inte.
Herrejävlar.
Kom.
Åh, gud.
Är du okej?
Vad fan? Åh, helvete.
BASERAT PÅ ROMANEN AV
Vilken rishög, va?
Ja. Den är definitivt inte fantastisk.
Vi får kanske göra nåt åt det.
- Sakta inte ner. Nej, gasa. - Säkert?
Ja. Du hinner.
Snyggt.
- Vad? - Inget.
Du säger alltid åt mig att sakta ner innan korsningen.
Tja, det där rödljuset var väldigt gult.
Så, hur känns det att vara 16?
Jag vet inte. Samma som i går.
Det kommer nog kännas verkligt när jag får mitt körkort.
Ja. Då firar vi.
Vad ska vi göra i kväll?
Det vi brukar göra.
Du vet, hålla det enkelt.
Hör på. I dag är fortfarande din dag.
Tack.
Det är 50.
Eller 48 nu.
GPS:en funkar.
Satelliterna kretsar visst fortfarande.
Jag tror att vi är på samma plats som Velocity i min värld.
Okej. Så koordinaterna ändras inte för kammaren, bara för världen utanför.
Ja. Ja.
Kom igen.
Vad letar du efter?
Efter nåt kontrollmedel.
Det finns bara ett dörrhandtag. Det är bara en kammare.
Det här?
Vadå "bara är en kammare"?
- Hur funkar den? - Jag vet inte. Säg mig du.
Du byggde den.
Tyvärr. Du fick den som undervisar i högskolefysik.
Injektorn är redo.
Det blir inte lika illa som första gången. Kroppen vänjer sig snabbt.
Är du okej?
Vart leder den?
Om vi bara fortsätter gå, var hamnar vi?
Multiversum är oändligt.
Jag gissar att det inte finns nåt slut.
Jason!
Amanda!
Jason!
- Dagens lektion är upplagd. - Tack. Vi behöver inte den.
Ta fram era anteckningsblock.
I dag ska vi ha ett oförberett prov.
Riv ett papper ur era anteckningsblock, skriv era namn överst
och siffrorna ett till tio i marginalen.
Ja.
Ingen använder block längre. Jag har bara min dator.
Vad finns på din skärm just nu?
Vad finns på hans skärm?
YouTube.
Du får underkänt.
Seriöst?
Jag har också bara en dator.
Vad tittar du på?
Du får underkänt.
Alla andra som bara har en bärbar dator eller elektronik får underkänt.
Vet ni vad? Vänta.
Lycka till.
Vänta? Vart... Dr Dessen?
Jason.
Din lärarassistent sms:ade att du slog sönder en flaska och stormade ut.
Jag stormade inte ut. Jag gick ut.
Vad fan är det som pågår?
Det känns som om jag dör en långsam död där inne, så jag säger upp mig.
Det kan du inte.
Jo, det kan jag.
Jag kan faktiskt göra vad jag vill.
Samma koordinater?
Ja.
Okej.
Så, nu vet vi att förbindelsen mellan dörrarna
och de här världarna består under en given session av drogen.
Det fanns ingen atmosfär.
Det här kan inte vara verkligt. Det kan inte vara verkligt.
Amanda. Hördu.
Hördu!
Amanda! Hördu!
Stanna!
Amanda!
Det måste finnas ett slut.
Det finns inget slut, sa jag!
Varför ser vi de här bisarra världarna?
För att det är ett multiversum, och allt som kan hända kommer att hända.
Nånstans i korridoren finns en version av dig och mig
som aldrig tog sig in i kammaren när du hjälpte mig fly.
Oändliga möjligheter.
Oändliga.
Den här dosen av drogen avtar snart.
Ja. Därför måste vi börja lösa ett problem i taget.
Vi behöver mat och vatten snart.
Så låt oss bara börja öppna dörrar och hoppas att en av dem ser ut som hemma.
Jag tror vi lyckades.
Kan du få ut oss?
Jag kan försöka. Hitåt.
- Jason, stanna. - Vänta, Leighton.
Hon hade inget med det att göra.
Inte?
Jag tvingade henne.
- Tvingade han dig? - Ja.
För jag har känt dig länge,
och jag har aldrig sett nån tvinga dig till nåt.
Jag låter dig inte skada fler, Leighton.
Amanda.
Nu är det fanimej nog.
Leighton.
Vi måste sticka.
I så fall, så...
Nej!
Nu sticker vi.
Amanda.
Du. Det är okej.
Du är trygg. Det var inte du.
Det var jag till för cirka tre timmar sen.
Amanda, det var en annan Amanda, en annan Jason.
De kan inte ha flytt förrän flera timmar efter oss.
Vi måste fortsätta försöka.
Det finns ingen logik i det.
Det måste det finnas.
Vi ser den bara inte.
Hade din Jason ingen teori om hur man kontrollerar det?
Nej. I så fall sa han inte det.
Åt helvete med det här.
Hördu. Amanda.
Amanda!
Hördu!
Amanda!
Vart ska du?
Stanna!
Jag kan inte vara i den där korridoren en sekund till!
Vi fryser ihjäl!
Vi måste tillbaka!
Jag ser inget.
Kom. Vi måste hitta skydd. Kom!
Kom igen.
Vänta.
Håll dig vaken.
Vi måste få dig varm.
Okej.
Jag kommer strax.
Hallå?
Nån där?
Helvete.
TÄNDSTICKOR
Jason!
Fan!
Snälla.
Jag vet inte vart fan jag ska...
Är det du, Jay?
Hur mår du, mannen?
Ignorera röran. Jag är fortfarande bakis från i går kväll.
- Hej. Se på dig. - Hej.
Ja.
Ditt sms överraskade mig.
Kan du tro att jag saknade min gamla collegepolare?
Nej.
Stänk?
- Varför inte? - Ja.
Vänjer du dig nånsin vid det här?
Oftast ser jag det inte ens.
Skål, kungen.
- Skål. - Ja.
Du, tråkigt att höra om din farfar.
Tack.
Så, hur går familjeföretaget?
Det får du fråga min far om.
Velocity var alltid hans grej.
Så ni har ingen kontakt?
Nej. Inte på fem år.
Du har ändå lyckats rätt bra.
Tja, min förvaltningsfond hjälper.
- Ja. - Åh, Leighton...
...det är kul att se dig.
Ja?
Kul att se dig också, kompis.
Så, vad fan gör du här?
Jag har slutat undervisa.
Jag ville återgå till det jag påbörjade.
Vill vi inte alla det?
Så vad innebär det för dig, hm?
Mer tid med familjen, till att börja med.
Ja. Det är bra.
Det är bra.
Bra. Har du sett Ryan Holder på sistone?
- En del. - Ja?
Han har ett jäkla år.
Ja, han dök upp här för tre månader sen.
Sökte pengar till sin nya satsning.
Jag ska vara ärlig, okej? Vad du än jobbar på är säkert fantastiskt.
Vill du umgås och prata ikapp, så är jag med.
Men just nu investerar jag inte i nåt längre.
Särskilt med vänner. Det blir struligt.
Okej?
Det är väl därför du är här?
Du har äntligen beslutat att starta eget.
Säg mig, vad har du för dig i dag?
Inget. Jag har inga planer för resten av livet.
Jag vill visa dig nåt.
Helvete.
Oroa dig inte.
Det här är ingen detaljerad plan för att döda dig...
...eller är det det?
Lustigt.
Ja, som sagt, vad det här än är, så investerar jag inte.
Hallå. Vad är det här?
Det är en väldigt speciell psykoaktiv drog.
Få se.
Psykoaktiv.
Hur påverkar den en?
Bara ett sätt att ta reda på det.
Okej, salud.
Okej. Kom nu. Vi har inte mycket tid.
Lugn. Ta det lugnt.
Vad fan är det här?
Det är drogen.
Första gången slår den till hårt.
- Ja? - Ja.
Hördu.
Är det allt?
Ja, det är en del av det.
- Ja. - Okej. Kom.
Vad fan är det?
Det är min kammare.
Byggde du den här?
Det är lite mer komplicerat än så.
Så, vad gör den?
Det är lättare om jag bara visar dig.
Du jävlas med mig, va?
Nej.
Kom in.
Här.
Tack.
Kammaren är borta.
Begravd i stormen.
Jag tränade kammarpiloterna att inte flippa ut. Att behålla kontrollen.
Jag har inte gjort nåt av det.
Förlåt.
När jag var liten åkte vi skidor varje år i Argentina.
Min pappa älskade det.
De hade helt otroliga snöstormar.
Han körde och snön började blåsa så hårt...
...att han tvingades stanna.
Vi satt i den kalla bilen.
Det var som om världen försvann.
Hade du möjligen den tanken i går? I korridoren?
Vilken tanke?
Att du var strandad i en snöstorm.
Ja.
Jag kände mig fångad och hjälplös, som i de där snöstormarna.
När exakt?
Precis innan vi gick genom dörren in till den här världen.
Hur så?
Vi vet att dörrarna i korridoren
är förbindelser till ändlösa parallella universum som verkar slumpmässiga.
Helt osammanhängande och okontrollerbara.
Men tänk om våra hjärnor definierar sammanhangen.
Om de inte är slumpmässiga alls.
Om de är...
Att vi på nåt vis väljer de här världarna.
Jag valde definitivt inte den här världen.
Nej, inte avsiktligt, men...
...tänk om världarna är en reflektion av vårt känslotillstånd
i det ögonblick vi öppnar dörren?
Jason...
...i går pratade du om multiversum.
Att allt som kan hända kommer att hända.
Att det nånstans fanns en version av dig och mig som aldrig tog sig in i kammaren.
- Sen öppnade du dörren på Velocity... - Och dörren...
Vi ser just det scenariot utspela sig.
Hela tiden har jag tänkt: "Hur kontrollerar vi kammaren?"
Vi är kontrollerna.
Kanske. Och i så fall kan vi bege oss vart vi vill.
Vi kan ta oss hem.
Okej. En tom kammare?
Din lysande idé är förvaringsutrymme.
Är du lycklig i ditt liv?
Ja, det här är för bisarrt för mig...
Sluta. Sluta och lyssna på mig.
Jag ska visa dig nåt
som inte ens världens miljardärer har tillgång till.
Jaså? Vadå?
Vägen vi inte tog.
Hördu. Öppna dörren, annars bankar jag skiten ur dig.
Ja.
Hördu.
Hallucinerar jag?
Inte exakt, nej.
Leighton, du måste lyssna på mig.
- Vart leder dörrarna? - Hördu, Leighton. Leighton.
- Hördu. Vänta. - Lugn.
- Sluta. Sluta. Sluta. - Lugn.
Lyssna, om du tänker fel sak här inne,
kan vi båda dö.
Jag vill inte skrämma dig, men det är superviktigt, okej?
Okej.
Jag ska öppna en av dörrarna,
och jag har viss kontroll över vad som finns på andra sidan.
Men vad du tänker, kan påverka det också.
- Vad fan pratar du om? - Okej, hör på.
Jag förvirrar dig, okej. Bara...
Mediterar du?
En gång. Jag var usel på det.
Kunde inte sluta tänka.
Okej. Det är okej.
Att rensa tankarna under långa perioder kan kräva åratal av övning.
Den goda nyheten är att du bara behöver rensa tankarna i fem sekunder.
Okej. Så hur gör jag det?
Fokusera bara på att ta ett långt, djupt andetag
och långsamt släppa ut det.
Blunda nu.
Fortsätt andas.
In. Två. Tre.
Ut. Två. Tre. Fokusera bara på din andning.
In.
Kammaren borde finnas där borta.
Är du redo?
Tack.
Okej. Nu letar vi upp den.
Låt mig få en bättre avläsning.
Helvete.
GPS:en funkar inte.
Den är kanske frusen?
Vi kan inte hitta den utan den.
Det måste vi. Vi dör i den här världen.
Kom.
Vänd dig om.
Vad är det?
I alla världarna står väl kammaren på samma geografiska plats?
Oavsett hur mycket världen runtom den förändras,
är GPS-koordinaterna alltid desamma.
Kan du se Sears Tower?
Det är söderut.
Titta nu på kompassen.
Den borde peka ditåt. Den borde peka norrut.
Magnetiska nordpolen, men den pekar ditåt.
Kammarens magnetfält påverkar nålen.
Vi är nära.
Hitåt.
- Ser du den? - Ja.
Ja!
Jäklar!
Är du klar?
Var är pappa?
Jag vet inte.
Jag har ringt och sms:at.
Borde vi vänta?
Nej, det är okej. Det börjar bli mörkt. Vi går nu.
Tack för att du inte lät mig frysa ihjäl där ute.
Så då är vi kvitt?
Så fan heller.
Låt oss inte glömma att det här fortfarande är ditt fel.
Ja. Låt oss inte glömma det.
Jag insåg just...
...att det är min sons födelsedag.
Hur gammal?
Sexton.
Jag är ledsen att du missar den.
Berätta historien.
Ja.
På vårt första ultraljud...
...hörde vi två hjärtslag.
Vi gick från ren glädje...
...till ren skräck.
Och ytterst, ren glädje.
Vi var egentligen inte redo att bli föräldrar.
Jag menar, vem är det?
Det är bara nåt man kastas in i.
Som den ultimata djupa änden.
Vid nästa besök sa doktorn att ett hjärtslag var normalt.
Avvikelser.
Vilket ord.
Han var en kämpe.
Han föddes först.
Så tapper.
Så full av ljus.
Det var operationerna han inte klarade av.
Han överlevde inte den tredje.
Jag är hemskt ledsen.
Från första början var ni oskiljbara.
När jag tänker på honom...
...är han alltid med dig.
De sista månaderna på sjukhusen lämnade Charlie inte hans sida.
Plågar det honom fortfarande?
Ja. Men han pratar inte om det.
Vi planterade ett träd
och blandade ner lite av hans aska i jorden.
Och varje år på hans födelsedag,
sitter vi bara där med honom i skymningen.
Men nu är jag inte där.
Han var vid liv.
Levde. Andades.
Ja. Jag vet.
Det är mycket att smälta.
Det var det vackraste jag nånsin sett.
Jason, det vackraste jag nånsin sett.
Det...
Du kunde ha visat vem som helst det här.
Gått härifrån med vad du ville. Varför mig?
För att jag inte kan lita på nån.
- Och jag vet att jag kan lita på dig. - Du känner mig inte ens!
Inte egentligen!
I världen jag kommer från,
dog dina föräldrar.
Din farfar uppfostrade dig,
och han gav dig Velocity Labs direkt efter college.
Och i den världen, när jag hade vunnit Pavia-priset, kom du till mig
och frågade om jag hade några idéer som du kunde investera i.
Och det hade jag.
Och du och jag arbetade ihop i cirka tio år.
Vi byggde originalversionen av den här kammaren.
Precis på den här platsen.
Men där var det en hangar.
De testade jetmotorer.
Ja.
Så du och jag stod varandra nära?
Ja.
Du... eller han var en av mina närmaste vänner.
Jag litade på den Leighton. Jag visste exakt vad han var kapabel till.
Därför litar jag på dig.
Så du är inte från den här världen?
Varför är du här?
Jag är här för att rätta till nåt som jag strulade till.
Så frågan är – skulle du lämna den här världen om du kunde?
Och börja om nån annanstans?
Utan tvekan.
Vad skulle du ge för den chansen?
Vad skulle jag ge?
Ja.
Allt.
Tja...
...det är biljetten.
Wow.
Vad?
Den där minen du just gjorde.
Den där.
Där du kisar och stirrar ut i intet.
Du brukade göra så jämt.
Det är galet.
Påminner jag dig om honom?
Ja.
På så många sätt.
Var han lycklig?
Kom igen.
Kom igen. Du kan säga det. Vi är i stort sett samma person.
Var han det?
Nej.
Det skulle jag inte påstå.
Allt han gjorde var att arbeta.
Han hade en hård sida.
Den mest drivna människa jag nånsin känt.
Du vet väl att han gjorde det här mot mig?
Vad menar du?
Använde kammaren för att hitta min värld.
Han förde bort mig.
Tog mig till den här världen.
Det var han.
Varför skulle han göra det?
Jag vet inte. Du levde med honom. Säg mig du.
Ånger.
Om han ville ha mitt liv...
...kunde han bara... Han kunde ha dödat mig.
Nej.
Varför skulle han bemöda sig så bara för att ta mig till hans värld?
Han är inget monster. Han skulle inte göra så.
- Om han gjorde det här mot dig... - Jag vet det.
...skulle han ha rättfärdigat det.
I din värld är du väl lärare?
Ja.
Är du rik?
Nej.
Min Jason intalade sig nog
att han gav dig ditt livs chans.
En chans att ta vägen ni inte tog.
För dig och honom.
Men varför mitt liv?
Av alla miljardtals Jason, varför... varför jag?
Vad är det du hade som han inte hade?
Daniela och Charlie.
Nej.
- Hacka inte på mig. - Du gör fel.
- De blir kanon. - Få se.
- Fejka tills du grejar det? - Okej. Nåt i den stilen.
Tror du att pappa har varit besvärad av nåt?
Vad menar du?
Jag vet inte. Han verkar bara olik sig på sistone.
Du vet?
Hej, familjen.
Åh, det doftar underbart.
Ja. Vi lagar spagetti och köttbullar.
Du vet, Max favorit.
Du missade vår tid vid hans träd.
Ja, jag vet. Jag är... Jag är hemskt ledsen.
Men jag var involverad i ett topphemligt ärende.
Ett födelsedagsrelaterat ärende, faktiskt.
Vi kanske kan gå ut till trädet igen.
Om du vill?
Ja. Självklart. Ja. Strax.
Vad är det här?
Tack.
Till dig.
Och till oss.
För i dag...
...är en väldigt stor dag för den här familjen.
Ska du inte öppna asken?
Vad?
Grattis på födelsedagen, gubben.
Från mamma och mig.
Allvarligt?
Den är parkerad utanför.
Herrejävlar!
Jason, vad i helvete?
Jag sa upp mig i dag.
Vad?
Jag stod där framme och tittade ut på klassen,
och en enda tanke snurrade i mitt huvud, det var bara...
...att jag var ämnad för mer än det här.
Utan att prata med mig?
Ja. Jag vet. Förlåt.
- Men jag stod inte ut längre. - Okej.
Men mitt jobb kan inte försörja oss, och absolut inte betala en bil.
Du borde säga upp dig från ditt jobb och börja måla igen.
Jaså? Hur ska jag göra det?
Innan Charlie föddes jobbade jag på en grej.
Du minns den lilla kammaren.
Ja?
Den var väldigt viktig för mig,
men jag slutade för att jag ville vara fullt närvarande för er båda.
Jag skaffade en investerare.
Hej!
Tack, pappa.
Tack.
Kan vi köra en sväng?
- Ja. Kom. - Ja?
Visst.
Du behöver inte oroa dig för pengar längre.
Vill du ta framsätet?
Mamma, kommer du?
Jag kommer.
TILL MINNE AV VÅR VÄN OCH GREENS FOREMAN, ARTURO GAMINO.
Undertexter: Kristina Donnellan