Допоможіть!
- Час? - Дві хвилини 43 секунди.
Чорт!
Допоможіть.
Господи.
Відчинив!
- Ти здурів? - Я не дам йому втекти ще раз.
Ти не знаєш, як...
Плювати! Мені в цьому світі вже нічого робити.
- Думаєш, Лейтон піде за нами? - Так.
Ти вважаєш, що твій світ – десь за цими дверима?
Теоретично.
А як знайти ті двері?
Гадки не маю.
Я рахую. Ми проминули 220-ті.
Відстань між ними – чотири метри.
Ми пройшли майже кілометр.
Так. Мабуть, ми в якомусь лімінальному просторі.
Лімінальний – це нереальний?
Ні, він реальний. Дуже реальний.
Я думаю, що це явлення розуму. Він намагається візуально пояснити те,
до чого наш мозок не еволюціонував і не може збагнути.
- Суперпозицію. - Точно.
Я думаю, цей коридор – перетин імовірних реальностей.
Вибираймося звідси.
Побачимо, що вдасться зʼясувати.
Загубимося, щоб нас важче було знайти.
Дай роздивлюся.
Гей.
Що за фігня?
Попіл.
Боже мій.
Що тут сталося?
Я не знаю.
Ніфіга собі.
Тікаймо.
Боже.
Як ти?
Що ж це таке? Ох, чорт.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ БЛЕЙКА КРАУЧА
ТЕМНА МАТЕРІЯ
МАКС
Відстійна тачка, правда?
Не супер, це точно.
То треба з нею щось вирішувати.
- Не гальмуй. Тисни на газ. - Я... Точно?
Так. Проскочиш.
Класно.
- Що? - Нічого.
Ти завжди наказував гальмувати на перехрестях.
У червоному багато жовтого.
То як воно, бути 16-річним?
Не знаю. Так само як учора.
Відчую, що вже дорослий, коли отримаю права.
Так. Святкувати.
Що робимо ввечері, га?
Мабуть, усе буде як завжди.
По-простому.
Послухай, що я тобі скажу.
Сьогодні – все одно твій день.
Дякую.
Їх 50.
Хоча ні, вже 48.
GPS працює.
Мабуть, супутники все ще на орбіті.
Думаю, ми зараз там, де розташована Velocity в моєму світі.
Тобто координати бокса не міняються,
що логічно. Змінюється тільки зовнішній світ.
Так. Так.
Ну де ж ти?
Що ти шукаєш?
Хоч якісь елементи керування.
Тут тільки дверна ручка.
Це просто коробка.
Це?
Як це – просто коробка?
- Як вона працює? - Не знаю. Ти скажи.
Ти створив цю штуку.
Ну вибач.
Тобі дістався викладач фізики з коледжу.
Ін'єктор готовий.
Буде не так боляче, як уперше.
Організм швидко звикає.
Нормально?
Куди він веде?
Якщо просто йти, куди прийдемо?
Мультивсесвіт нескінченний.
Підозрюю, що кінця немає.
Джейсоне!
Амандо!
Джейсоне!
Матеріали готові.
Дякую. Нам це не знадобиться.
Увага, дістали зошити.
Сьогодні пишемо контрольну.
Вирвіть із зошита аркуш паперу, напишіть угорі імʼя-прізвище,
а на полі – числа від одного до десяти.
Так.
Зошитами ніхто не користується. У мене тільки комп.
А що в тебе зараз на екрані?
Що в нього на екрані?
Ютуб.
Незалік.
- Ви серйозно? - Ага.
У мене теж тільки ноут.
А ти що дивишся?
І тобі незалік.
Усі, в кого при собі тільки пристрої, отримують незалік.
А знаєте що? Чекайте.
Удачі.
Стійте! Куди ви... Докторе Дессен!
Джейсоне.
Мені написала ваша асистентка. Ви розбили пляшку й вилетіли з аудиторії.
Я не вилетів, а вийшов.
Що з вами таке?
У вас тут повільне вмирання, тому я звільняюся.
Так не можна.
Ще й як можна.
Насправді мені можна робити все, що заманеться.
Координати ті самі?
Так.
Добре.
Тепер ми знаємо, що звʼязок між дверима
і цими світами тримається, доки діє доза препарату.
Там не було атмосфери.
Це не насправді. Це не насправді.
Амандо. Стій.
Стій!
Амандо! Гей!
Зупинися!
Амандо!
Аманда!
У ньому має бути кінець.
Я ж казав – кінця немає!
Чому ми бачимо ці понівечені світи?
Бо це мультивсесвіт,
і все, що може статися, обовʼязково станеться.
Десь там, у цьому коридорі, є версія нас з тобою,
які не добігли до бокса, коли ти помагала мені втекти.
Нескінченні можливості.
Нескінченні.
Закінчується дія дози препарату.
Так. Тому треба розвʼязувати по одній задачі, почергово.
Скоро нам знадобиться їжа і вода.
Тому давай відчиняти двері
і надіятися, що за котримись буде щось схоже на дім.
Здається, знайшли.
Виведеш звідси?
Не знаю. Спробую. Сюди.
- Джейсоне, стій. - Чекай, Лейтоне.
Вона тут ні при чому.
Серйозно?
Я її примусив.
- Це він? - Так.
Бо я тебе давно знаю,
тебе ніхто ні до чого не примусить.
Я не дозволю тобі кривдити людей.
Аманда.
Я задовбалася.
Лейтоне.
Треба йти.
Що ж, тоді...
Ні!
Ходімо.
Амандо.
Гей. Не бійся.
Ти в безпеці. То була не ти.
Я – три години тому.
Амандо, то була інша Аманда, інший Джейсон.
Ми втекли раніше, а вони залишилися.
Треба пробувати далі.
У цьому немає логіки.
Має бути.
Ми просто її не бачимо.
Твій Джейсон мав гіпотезу, як ним керувати?
Ні. А якщо й знав, то мені не казав.
Пішло воно все.
Гей. Амандо.
Амандо!
Гей!
Амандо!
Куди ти пішла?
Стій!
Зупинися!
Я більше й секунди не витримаю в тому коридорі.
Ми замерзнемо!
Треба вертатися!
Я нічого не бачу.
Потрібно знайти укриття. Ходімо!
Іди.
Тримайся.
Не засинай.
Треба тебе зігріти.
Зараз.
Отак.
Зараз.
Я туди й назад.
Агов!
Хто-небудь!
Чорт.
СІРНИКИ
Джейсоне!
Чорт!
Будь ласка.
Я не знаю, куди тут...
Це ти, Джей?
Як ти, чувак?
Не дивись на срач. Я з бодуна після вчорашніх гульок.
- Привіт. Ти ба, який ти. - Привіт.
Так.
Я здивований, що ти мені написав.
Скучив за однокурсником, віриш?
Ні.
Будеш?
- Чому ні? - Ага.
А до такого взагалі звикають?
Я вже й не помічаю.
Будьмо, король.
- Будьмо. - Так.
Я чув про твого діда, прийми мої співчуття.
Дякую.
То як там сімейний бізнес?
Про це питай у мого батька.
Velocity – це його дитина.
Ви й досі в контрах?
Ага. Пʼять років не розмовляв з цим покидьком.
Ну, але ти й сам не бідуєш.
Це все мій трастовий фонд.
- Так. - Ох, Лейтоне...
приємно тебе бачити.
Так?
У нас це взаємно.
Ти чого прийшов?
Я кинув викладання.
Хочу вернутися на початок.
А я хіба не хочу?
І що це тобі дасть?
Більше часу з сімʼєю. Для початку.
Так. Це добре.
Добре.
Добре. А ти з Раяном Голдером бачишся?
- Іноді. - Так?
У нього непоганий рік.
Ага. Приходив сюди три місяці тому.
Шукав бабки на нову авантюру.
Тому я тобі скажу як є, добре?
Я знаю, ти працюєш над чимось надзвичайним.
Попатякати, потусити – я завжди «за».
Але інвестувати ні в що не буду.
Особливо в друзів. Без образ. Бо фігня виходить.
Розумієш?
Ти ж для цього прийшов?
Надумав відкрити свою справу.
Скажи, чим ти сьогодні будеш займатися?
Нічим. У мене до кінця життя немає планів.
Я хочу тобі щось показати.
Чорт.
Не бійся.
Це не продуманий план твого вбивства...
чи продуманий?
Смішно.
Я ж кажу. Не знаю, що це, але інвестувати не буду...
Ану-ану. Що це?
Це дуже особлива психотропна речовина.
Дай гляну.
Психотропна.
Ага. А як воно діє?
Є один спосіб дізнатися.
Добре, твоє здоровʼя.
Ходімо. У нас мало часу.
Тихо. Спокійно.
Що це за хрінь?
Наркотик.
Перший раз валить з ніг.
- Так? - Так.
Гей.
Оце і все?
Частково.
- Ага. - Ходімо.
А це що за херня?
Це мій бокс.
Ти його тут поставив?
Усе трохи не так просто.
А для чого він?
Мені простіше буде показати.
Ти приколюєшся з мене?
Ні.
Заходь.
На.
Дякую.
Бокс зник.
Його замело снігом.
Я навчала пілотів бокса не панікувати. Контролювати себе.
А сама так не змогла.
Вибач.
У моєму дитинстві ми взимку їздили кататися на лижах в Аргентину.
Тато дуже це любив.
Там іноді лютувала дика хурделиця.
Він їхав за кермом, а сніг починав валити з такою силою,
що доводилося зупинятися.
Сидіти в холодній машині.
Світ неначе зникав.
А могло бути так, що ти вчора про це подумала? В коридорі?
Про що подумала?
Про сніговий полон.
Так.
Я була наче в пастці, безпорадна. Як посеред завірюхи.
Коли це було?
Перед тим, як ми вийшли з дверей у цей світ.
А що?
Ми знаємо, що двері в коридорі –
це виходи в нескінченні паралельні всесвіти, які нібито випадкові.
Не повʼязані між собою, безконтрольні.
А раптом ці виходи контролює наш розум?
І вони зовсім не випадкові?
Вони...
І якимось чином ми самі обираємо ці світи?
Цього світу я не обирала.
Не навмисне, але...
Може, ці світи – відображення нашого емоційного стану
в ту мить, коли ми відчиняємо двері?
Джейсоне...
вчора ти розповідав про мультивсесвіт.
Усе, що може статися, обовʼязково станеться.
Що десь є ти і я, які не встигли зайти в бокс.
- А тоді ти відчинив двері у Velocity... - І двері...
Ми бачимо один і той самий сценарій.
Я весь час думав: «Ну як нам керувати цим боксом?».
Елементи керування – це ми.
Можливо. А якщо так, то ми можемо потрапити куди завгодно.
Повернутися додому.
Добре. Порожній бокс.
Твоя геніальна ідея – це склад.
У тебе щасливе життя?
Починається якась дурня...
Стій. Послухай мене.
Я тобі щось покажу.
Таке, чого немає в жодного мільярдера світу.
Он як? І що ж це?
Не пройдена дорога.
Гей. Відчини двері, бо я тобі морду натовчу.
Так.
Слухай.
Мене штирить?
Не зовсім.
Лейтоне, послухай мене.
- Куди ведуть ці двері? - Лейтоне.
- Стій, стій. - Спокійно.
- Стій. Зупинися. - Тихо.
Слухай, якщо ти тут подумаєш щось не те,
ми можемо загинути.
Не хочу тебе лякати, але це дуже важливо, розумієш?
Розумію.
Я відчиню одні двері.
Я трохи контролюю те, що за ними буде.
Але твої думки теж можуть впливати.
- Що ти мелеш? - Слухай.
Я тебе заплутав. Просто...
Ти практикуєш медитацію?
Один раз було. Ні чорта не вийшло.
Я не міг зупинити думки.
Нічого страшного.
Уміння надовго звільняти розум відточується роками.
Але мені треба, щоб ти звільнив розум лише на пʼять секунд.
Добре. І як це зробити?
Зосередься на довгому глибокому вдиху повітря
і повільно його видихай.
Заплющ очі.
Дихай.
Вдих. Два. Три.
Видих. Два, три. Зосередься на диханні.
Вдих.
Бокс має бути отам.
Готова?
Дякую.
Усе. Ходімо шукати.
Зараз отримаю точніші дані.
Чорт.
GPS накрився.
Може, замерз?
Ми без нього не знайдемо.
Мусимо. Цей світ нас прикінчить.
Ну давай.
Розвернися.
Що таке?
У всіх цих світах географічне розташування бокса не змінюється, так?
Світ навколо може змінюватися довільно,
але координати GPS завжди однакові.
Бачиш Сірз-Тауер?
Там південь.
І глянь на компас.
Він має вказувати туди. На північ.
Магнітну північ. Але стрілка показує туди.
Магнітне поле бокса зміщує стрілку.
Ми близько.
Сюди.
- Ти бачиш? - Так.
Ура!
Бляха-муха!
Готовий?
А де тато?
Не знаю.
Я дзвонила й писала.
Почекаємо?
Не треба. Скоро стемніє. Ходімо.
Дякую, що не кинув мене замерзати.
То тепер ми квити?
Та ясно, що ні.
Не забуваймо, що все це сталося через тебе.
Добре. Не забуваймо.
Щойно дійшло...
сьогодні в мого сина день народження.
Скільки років?
Шістнадцять.
Прикро, що пропускаєш.
Розкажи цю історію.
Так.
На першому УЗД...
ми почули, що бʼється два серця.
Спочатку була щира радість...
...а потім – безмежний жах.
Але зрештою – щира радість.
Ми не готові були стати батьками.
А хто готовий?
Ти просто пірнаєш у це з головою.
Як у глибоку водойму.
На наступному прийомі лікар сказав, що одне серце бʼється нормально.
Аномалії.
Таке слово.
Він був боєць.
Народився перший.
Такий хоробрий.
Сповнений світла.
Він не витримав хірургічних операцій.
Не пережив третьої.
Дуже співчуваю.
Від самого початку ви з ним були нерозлучні.
Коли я його згадую...
він завжди з тобою.
Ті пʼять місяців по лікарнях Чарлі від нього не відходив.
Йому все ще важко?
Так. Але він про це не говорить.
Ми посадили дерево
і домішали до ґрунту дрібку його праху.
І щороку на його день народження
ми просто сидимо з ним біля дерева у присмерку.
А сьогодні мене там немає.
Він був живий.
Жив. Дихав.
Так. Я знаю.
Це важко перетравити.
Я такої краси ніколи в житті не бачив.
Джейсоне, такої краси я не бачив ще ніколи.
Це...
Ти міг це показати будь-кому.
І піти з усім, що забажаєш. Чому я?
Бо я не можу довіряти будь-кому.
А тобі можу, я знаю.
Бро, та ти ж мене й не знаєш!
Насправді не знаєш!
У тому світі, з якого я прийшов,
твої батьки померли.
Тебе виховав дід.
Одразу після коледжу він передав тобі «Лабораторії Velocity».
І в тому світі, коли я здобув премію «Павія», ти прийшов до мене
і спитав, чи є в мене ідеї, в які ти міг би інвестувати.
Ідеї в мене були.
Ми з тобою працювали пліч-о-пліч десять років.
Створили оригінальну версію цього бокса.
Тут, саме на цьому місці.
Тільки там це був ангар.
Для випробування реактивних двигунів.
Так.
То ми з тобою дружили?
Так.
Ти... Він був моїм найближчим другом.
Я довіряв тому Лейтонові.
Точно знав, на що він спроможний.
Ось чому я довіряю тобі.
То ти не з цього світу?
А чому ти тут?
Я прийшов виправити одну свою дурну помилку.
Питання в тому, чи покинув би ти цей світ, якби була змога?
Щоб почати з нуля деінде.
Не роздумуючи.
А що б ти віддав за такий шанс?
Що б я віддав?
Так.
Та все.
Що ж...
це те що треба.
Ого.
Що?
Той погляд, яким ти дивився.
Оце щойно.
Примружився, втупився кудись у простір.
Ти часто так дивився.
Здуріти можна.
Я нагадую тобі його?
Так.
Багато в чому.
Він був щасливий?
Ну скажи.
Мені можеш розказати. Ми з ним – практично одна людина.
Був?
Ні.
Я б не сказала, що він був щасливий.
Його цікавила тільки робота.
У нього був жорсткий характер.
Я таких цілеспрямованих людей не бачила ніколи.
Ти ж розумієш, що це він зі мною таке зробив?
Ти про що?
Використав бокс, щоб відшукати мій світ.
Він мене викрав.
Переніс у свій світ.
То був він.
Навіщо це йому?
Я не знаю. Це ти з ним жила. Ти мені скажи.
Через жаль.
Якщо він хотів жити так, як я...
то міг би просто мене вбити.
Ні.
Навіщо він заморочувався, щоб перетягти мене у свій світ?
Він не чудовисько. Він би так не вчинив.
- Якби це він з тобою так... - Це він.
...у нього було б логічне пояснення.
Ти у своєму світі вчитель, так?
Так.
Ти багатий?
Ні.
Мій Джейсон, напевно, вважав,
що дарує тобі унікальний шанс.
Можливість піти незвіданою дорогою.
Для тебе і для нього.
Але чому моє життя?
З усіх мільярдів Джейсонів – чому я?
Що в тебе було, чого не мав він?
Даніела й Чарлі.
Ні.
- Не критикуй. - Ти не так робиш.
- Буде класно. - Покажи.
- Вдавай, поки не вийде? - Щось таке.
Як думаєш, у тата якісь проблеми?
Ти про що?
Не знаю. Таке враження, що його щось турбує.
Не помітила?
Привіт, сімʼя.
Як смачно пахне.
Ми готуємо спагеті з фрикадельками.
Улюблена страва Макса.
Ти не прийшов посидіти біля дерева.
Я знаю. Я... Мені страшенно прикро.
Але мене залучили до надсекретного завдання.
Завдання, повʼязаного з іменинником.
Ну, може, знову вийдемо до дерева.
Якщо хочеш.
Так. Авжеж. Через хвилину.
А що це там у тебе?
Дякую.
Це тобі.
А це – нам.
Бо сьогодні...
дуже важливий для цієї сімʼї день.
Не відкриєш коробку?
Що?
З днем народження, малий.
Від нас з мамою.
Ти серйозно?
Стоїть надворі.
Ніфіга собі!
Джейсоне, ти що витворяєш?
Сьогодні я звільнився з роботи.
Що?
Стояв біля дошки, дивився на студентів,
і в голові крутилась одна думка. Просто...
що я призначений для більшого.
Не порадившись зі мною?
Я розумію. Вибач.
- Але я не міг терпіти. - Ясно.
Але моя робота нас не прогодує, не кажучи вже про купівлю машини.
Я думаю, що ти маєш покинути роботу і повернутися до малювання.
І як ти собі це уявляєш?
До народження Чарлі я працював над однією штукою.
Памʼятаєш кубик?
Так.
Він був дуже важливий,
але я те все покинув, бо хотів увесь вільний час присвячувати вам.
Я знайшов інвестора.
Гей!
Дякую, тату.
Дякую.
А поїдемо покататися?
- Так. Їдьмо. - Так?
Авжеж.
Гроші тепер не проблема.
Поїдеш пасажиром?
Мамо, ти йдеш?
Іду.
ПАМʼЯТІ НАШОГО ДРУГА, ОЗЕЛЕНЮВАЧА АРТУРО ҐАМІНО.
Переклад субтитрів: Олена Любенко