Це неймовірно.
І не готово. Іди собі.
І як воно – знову малювати?
Рука нетверда.
Ти поміркувала над тим, про що ми недавно говорили?
Над чим?
Звільнитися з галереї.
Присвятити весь час малюванню.
Будь обережніший з тим, про що просиш.
Буде в тебе весь будинок захаращений картинами.
Ти надто добре малюєш, щоб бути кураторкою чужих виставок. Серйозно.
Побачимо, як там вийде з угодою.
Угоду...
вже уклали.
Ці суми просто абсурдні.
Слухайте, підкинете мене?
- А куди треба? - У скейт-парк.
Так, я відвезу.
Ні, я сам. Дозволь.
У мене є одна справа. Я тебе підвезу.
Побачишся з Брук?
- Так. - То у вас побачення?
Та я можу й пішки.
Спокійно. Я тебе не осоромлю. Ходімо. Бери речі.
Малюй.
Трохи нервуєшся?
Трошки.
Це добре.
Нічого поганого в цьому нема. На нервах не будеш тупити.
Так.
Бався, малий. У тебе все вийде.
- Привіт. - Привіт. Як справи?
Ну що ж...
бачу, ти готовий до пригод.
Подобається?
Скажи, стильно?
Це мені?
На, бери.
Я скину тобі контакт своєї людини. Він профі.
Не раз витягав мене з халеп.
Клас.
Точно хочеш закупорити бокс?
Так?
Чому ти насправді вернувся?
Заради неї?
Ага.
Напартачив у своєму світі.
Будував бокс, а не життя з нею.
Я вгадав?
Безпечної подорожі.
Не забувай, чого я тебе вчив.
Надіюся, ти знайдеш те, що шукаєш.
Бувайте.
- Прогуляємося? - Давай.
Я...
Я тобі щось купив.
Ти спізнився.
Ага.
А ти чомусь злий, хоч і бачився з симпатичною дівчиною.
Там був Дрю. Знов мені підісрав.
Тобі треба щось із цим робити.
Наприклад?
Не знаю. Сам вирішуй.
Якщо не спробуєш що-небудь...
Легше сказати, ніж...
Ти потім жалкуватимеш.
І цей жаль зʼїсть тебе зсередини. От і все.
Що?
Що таке? Чарлі?
- У тебе... Боже. Це що... - Чорт.
- Алергія? - Так.
Де?
У рюкзаку? Я дістану. Дістану.
Що я шукаю?
«Епіпен»?
Ну давай! Яке воно?
Сука.
Це? Тримайся. Тримайся. Господи.
І що робити? Ну. Добре.
З ним же все добре?
- Так, обійшлося. - Добре.
Його зараз оглядають.
- А ти як? - Нормально.
Як це сталося?
Це я винен. Я дав йому морозиво.
Тобто?
З горіхами.
Я не прочитав...
Не подумав.
Хіба так важко запамʼятати, що в нього алергія?
Я розумію.
Що робиш?
Треба розподілити простір галереї під аукціон.
Заклопотана.
Я відмовилася працювати на самій події, тому на мене скинули підготовчу роботу.
Тобі чимось допомогти?
Ні.
Гей.
І давно ти чистиш зуби ниткою?
Завжди чищу.
Тільки в день візиту до стоматолога, і нікого ти не надуриш.
Вирішив заморочитися здоровʼям ясен.
Хіба це погано?
Ні, просто цікаво стало.
Добре.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ БЛЕЙКА КРАУЧА
ТЕМНА МАТЕРІЯ
Як просувається?
Потроху.
БАР VILLAGE TAP
ЧЕРВОНА НЕОНОВА ВИВІСКА
КАФЕ EXCELLENT BEAN
- Чорт. - Що?
І ЧЕРЕЗ ДОРОГУ – ВИННИЙ БАР
ВИННИЙ БАР
- Що? - Двері червоні.
Це не моя дружина...
і не мій пес.
Не мої двері, не мій будинок.
І не мій, курва, день.
Навряд чи є хтось удома.
Але це не має значення, бо немає дерева памʼяті.
Чорт.
Це гірше, ніж усі ці божевільні світи.
Різні Чикаґо, не зовсім такі, як треба.
Майже такі, але мого серед них немає.
Не знаю, чи я готовий повертатися в бокс.
Я теж.
Сьогодні будемо спати по-людськи.
Це так смачно.
Боже.
Може, це я з голоду. Або воно реально таке добре.
- Справді добре. - Скажи?
Так. До речі...
Ти не сказала, чи знайшла в цьому світі Аманду.
Вона не психотерапевт.
Серйозно?
Готовий почути?
Вона менеджер у бургерній.
Ні. Ні.
Ну хоч менеджер.
А ти ніколи не думала, як...
Якщо прибрати зовнішні атрибути, наприклад, спосіб життя
і все інше запозичене,
які ключові складники
твоєї суті, які роблять тебе тобою?
Все одно я – це вона,
Аманда з бургерної, у своїй основі?
Так.
Точно.
Ну...
особистість – це просто сукупність думок, почуттів,
поведінки, унікальна для кожної людини.
Нам подобається думати, що вона фіксована. Але це не так.
- Я думаю, люди змінюються... - Насправді не так.
...але основа залишається та сама.
Авжеж. Наш темперамент формується до трьох років,
а різниця – в інтенсивності реакції на середовище, в якому ми перебуваємо.
Наприклад, мій Джейсон був занадто темпераментний.
- Я теж. - І я так подумала.
Але ти більш емпатичний, краще контролюєш імпульси, ніж він.
Причина – у твоєму досвіді, власних рішеннях.
За все життя наша особистість суттєво змінюється, і...
Дуже люблю цю пісню.
Що?
Ні. Та ти що?
Ні, не буду. Я не танцюю.
Звісно, не танцюєш.
Він теж не вмів.
Чого ти боїшся?
Того, чого й усі бояться.
Якщо зганьбишся, можеш піти з цього ресторану,
з цього міста чи буквально – з цього світу.
Тоді танцюймо.
Пішло воно все.
Гей.
Вечір був надзвичайний.
Так.
Справді. Несамовито.
Таке враження, ніби мій світ зникає.
Як думаєш, коли-небудь ти його зовсім забудеш?
Рано чи пізно я перестану відчувати, що він реальний.
А це як?
Бо він не реальний.
Ця реальність – усе, що в нас є.
Якщо хочеш, щоб я перелягла в інше ліжко, тільки скажи.
Не хочу.
Але думаю, що треба.
Авжеж.
Джейсоне, заходьте.
У мене є все, що мені потрібно. Все.
Але ось я тут, розмовляю з вами, бо, мабуть,
все не так, як я собі уявляв.
І повірте, я дуже багато працював, щоб усе це здобути, щоб опинитися тут.
Як думаєте, може, ви плекали занадто великі надії?
Ідеалізували цей період свого життя?
Може, ви завжди мріяли про
дивовижні відчуття від володіння всім тим, що маєте:
кохана дружина, син,
свобода робити все що заманеться.
Але ви забули одну річ.
Життя – це просто життя.
Кажете, воно не таке, як ви очікували.
А чого ви очікували?
Ви подумаєте, що я мудак, якщо скажу: «Досконалості».
Хоче, щоб я звільнилася з галереї.
І ти звільнишся?
Якщо чесно, мені поки що в голові це все не вкладається.
Але грошей ціла купа.
- Скажена. - Отож.
Так, але є ще різні дрібнички.
Зненацька він почав чистити зуби ниткою. І краще вдягатися.
Все, розлучайся.
Я розумію, це дрібниці.
- Просто їх дуже багато. - Продовжуй.
Наприклад, він залишає ключі на столі в кухні,
а не вішає на гачок біля дверей.
Роззувається одразу, як заходить.
Виймає посуд з посудомийки, щойно вона домиє.
І весь час хоче сексу.
Стоп. Я чую, що він став гарячіший, чистіший і багатший.
Але той випадок з Чарлі – це не дрібниця.
Кілька днів тому я сильно накосячив.
Дав Чарлі, своєму синові, морозиво.
У ньому були горіхи. Довелося везти малого в лікарню.
З ним усе добре?
Так.
Добре.
І я йому все компенсую.
Але Даніела й досі сердиться.
- Ви попросили вибачення? - Так.
Так, але мені здається, треба їй довести,
що я уважний.
Що ви придумали?
Мені подобаються широкі романтичні жести.
А їй?
А вам ні?
Хіба не всім подобаються?
У мене з партнером іноді різні уявлення про романтику.
Ви одружені.
У той вечір, коли ми чекали Чарлі в приймальному відділенні,
я помітила в нього на руці сліди.
Якісь рани?
Сліди від голки.
Як від наркотиків?
З цього треба було й починати.
- Ти його спитала? - Ні.
Останнім часом його ніколи немає вдома ввечері.
Каже, якісь зустрічі, продаж, але я не знаю.
Треба з ним поговорити.
Ні, не говори.
Він збреше, а ти себе викриєш.
Треба простежити.
- Серйозно? - Так.
І зʼясувати, що там насправді.
Ні.
Я з ним поговорю.
До речі, як ви про мене дізналися?
Від колишньої.
Довга історія.
Гей.
Я хотіла поговорити.
Я б залюбки, але вже йду.
А куди ти?
Куди ми?
Я знаю, а ти дізнаєшся.
Усе йде до вечері?
- Так, так. - Добре.
Але спочатку треба зазирнути в одне цікаве місце.
Невеличка зупинка.
Ми прийшли.
ДОБРОЧИННИЙ МИСТЕЦЬКИЙ АУКЦІОН ХУДОЖНИКИ ЧИКАҐО
Ти привіз мене на доброчинний аукціон?
- Так. - Ні.
Я просто хочу по... Тільки одне. Покажу тільки одне, дуже швидко.
- Я не розумію. - Ходімо.
Навіщо ми прийшли?
Просто довірся мені.
Вітаю. Як ви? Рада бачити. Вітаю.
Радий бачити.
- Одразу за тобою. - Що там?
- Відвези мене додому. - Що таке?
Я хочу додому.
Слухай, я розумію, що напартачив.
Тільки не розумію, в чому.
Не розумієш?
Ні. Я думав, ти зрадієш.
Так.
Ні.
Я не зраділа.
Для мене це велике, велике приниження.
Приниження... Та картина розкішна.
А ти взяв її без мого дозволу і попросив колег її виставити.
Вони з радістю її виставили.
У них не було вибору.
Ти змусив мене надіти сукню, яку я ненавиджу,
і повів туди, де мене всі знають.
І та картина не просто погана.
Вона не закінчена.
Картина хороша.
- Чудова. Чудова! - Це не тобі вирішувати, Джейсоне.
Це моя робота.
І вона приватна.
Я тобі казала, що не хочу її продавати.
Добре, не продавай! Не продавай, про мене.
Просто... Я не розумію, чому людям не можна її бачити.
Бо я багато років не малювала!
Бо я й досі намагаюся збагнути, чи мені цього ще хочеться.
Як ти міг подумати, що можна таке зробити?
Може, ти не така людина, якою я тебе вважав.
Я не хотів, щоб так прозвучало.
Я не...
Може, й не така.
Я хотів тебе потішити.
Та ну. Ти хотів потішити себе.
А що це?
Я думаю, він цим колеться.
Як наркотиками? Ні.
У нього є сліди.
Чорт.
Почекай. Може, він хворий, але не хоче тебе тривожити.
Випробовує експериментальні ліки.
Я думаю, таємна хвороба – це занадто.
Хоч у нього є бокс на складі, про який він мовчить.
- Справді? А що там? - Оце.
Не знаю, що ще. Не змогла зайти.
Зробиш аналіз?
Матеріалу небагато, але зможу.
Просто зʼясуй, що це, а потім вирішимо, що робити.
Ти як, нормально?
Так.
Просто думаю, що мені потрібен один день для себе.
Зустрінемося ввечері тут?
А якщо це мій світ?
Все одно. Ввечері тут?
Вам допомогти?
Це ви намалювали?
Прекрасна картина.
Дякую.
Це...
Нагадує мені Джунвей-біч, не знаю чому.
Це він.
Тут наче осінь чи що.
Якщо точніше – листопад.
Я люблю схід сонця.
Так.
Тоді ви роздивіться. А я буду отам.
Виникнуть питання – звертайтеся.
Моя дружина – художниця.
- Місцева? - Так. Ну...
Насправді ні...
формально.
Ми не разом.
Ну, суть не в тому, що ми не разом.
Усе...
Складно.
Так.
Хочете випити кави? Чи ще чогось?
Ну, я маю сидіти тут. Цілий день.
Добре. А можна потім, після роботи чи...
Чи це ви так ввічливо мене відшиваєте.
- Вибачте. - Даруйте.
Так. Чорт. Чорт, вибачте.
Усе добре. Дякую, що зайшли.
Спасибі. Дякую.
Добрий день. Вам допомогти?
Ти вдягнувся.
Супер.
Залоскочу, залоскочу.
Не твій світ?
Скоро у нас закінчаться ампули
і варіанти.
Так.
Можна?
Дякую.
Ти описуєш довжину волосся, його колір, її посадові обовʼязки.
Думаю, цього не досить.
- Роблю що можу. - Я знаю,
але думаю, що треба копнути глибше.
Так.
Треба провітритися.
Принесу якихось харчів. Скоро буду.
Прізвище – Дессен. Д-Е-С-С-Е-Н.
Добре. Дякую.
Це я.
Я думала, ти мене покинув.
Вибач. Я ж обіцяв, що не покину.
Де ти вештався?
Спостерігав за собою самим, стежив.
Пішов за Даніелою і собою в ресторан, стояв за вікном, просто дивився.
Потім вони пішли в кіно.
Я подався в кінотеатр, сів за ними
і дивився, як вони дивляться те кіно.
І почав розуміти, як твій Джейсон зробив зі мною те, що зробив.
Напевно, тижнями за мною стежив.
На роботі, ходив за мною і Даніелою назирці на побачення,
спостерігав за нами у вікно, як ми ходимо по будинку вночі,
уявляв, як мене не стане, уявляв, що я зникну.
У мене зараз такі божевільні думки.
Так не годиться.
Так.
Ми ходимо по колу.
Але ми все ближче.
- Ох, Джейсоне. - Тому не... Ні.
Згадай, з чого ми починали. Ми вже набагато ближче.
Світ, який ти шукаєш...
це піщинка на нескінченному пляжі.
Ні, не кажи так.
Джейсоне.
Ти бачив, як твою дружину вбили.
Бачив, як вона помирає від жахливої хвороби.
Як вона тебе не впізнає.
Одружена з іншими. З іншими версіями тебе самого.
Наш мозок для цього не створений, розумієш?
Скільки ще ти зможеш таке витримувати?
Не має значення, скільки я можу витримати. Я маю знайти свою Даніелу.
Залишилося десять ампул.
Десять.
Може, твоя правда.
- Це нереально. - Ні. Подивися на мене. Ні.
Я не прошу тебе полишити надію.
Я кажу, що треба спробувати щось інше.
Я розумію, чому вона сердита.
Рішення, чи показувати людям її картини, має приймати вона сама.
Вона теж так сказала.
Що ви зараз відчуваєте?
Чесно кажучи, мені хочеться піти.
Через цю сварку?
Через усе.
Я так важко працював, щоб сюди потрапити, а воно все сиплеться.
Про що ви думаєте, коли хочеться піти?
Про коридор, нескінченно довгий,
з незліченними дверима через рівні проміжки, скільки око сягає.
А за кожними дверима – якась версія мого життя,
яке я міг би прожити.
Якщо мені ця версія не подобається, я можу просто зайти в інші двері.
Цікава метафора.
Я у вас її вкраду.
Беріть, вона ваша.
Ви говорите про всі ці двері,
і можливо, там вам найкомфортніше –
жити в коридорі.
Знаєте, як це називається?
Як?
Страх зобовʼязань.
Я 15 років одружений.
А говорите ви не так, як одружений.
Гей.
- Привіт. - Ти думав, я не дізнаюся?
- Про що? - Та ну.
Тому ти не став зі мною працювати? Бо вкрав мій винахід?
Я не крав його в тебе.
Як ти міг створити таке? Цю сполуку?
Джей, таке враження, що ти зазирнув мені в голову.
Раяне, я тобі клянусь – я до твого дослідження навіть не наближався.
А якщо це людина, яка на тебе працює?
Ні.
Якщо підключаться юристи,
вони прочешуть усе твоє життя, робочі продукти,
лабораторії – все, чого ти торкався.
Не треба до цього доводити.
Джейсоне, я почав переговори з кількома фармацевтичними компаніями.
Якщо почують, що є конкурентні біотехнології,
це все, кінець.
Хто тобі дав мою ампулу?
Яка різниця?
Твоя сполука працює?
Ми дуже близько.
А яке застосування?
Безпечніша альтернатива загальній анестезії.
Терапія травми. Терапія фобій.
Цілковито новий підхід до лікування болю.
А твоя працює?
Так, працює. Робоча.
Класно.
А як ти працюєш з полями Бродмана?
Не можу сказати.
Та ну.
Добре.
А хоч скажеш, яке в тебе застосування?
Є пропозиція.
Я просто тобі покажу.
Що це таке?
Мій таємний проєкт.
А для чого він?
Зараз покажу.
Ніхріна собі, Джей.
Ти що, натякаєш, щоб я і собі таке вколов?
Якщо хочеш знати, як воно діє.
А це безпечно?
Так. Я сто разів собі колов.
Ну, і?
Я не розумію, що бачу. Джей, що це?
Це – прояв твоєї свідомості,
він візуально пояснює те, до чого наш мозок не доріс у процесі еволюції.
І що ж це?
Пʼятивимірний імовірнісний простір,
він же – суперпозиція.
Джей...
хочеш сказати, я зараз у квантовому стані?
- Так. Так. - Джей.
Це має вигляд коридора,
але насправді це бокс повторюється у всіх імовірних реальностях,
що мають однакові координати в просторі й часі.
Не може бути...
Він матеріальний.
Джейсоне.
Боже...
А що за дверима?
Незліченна кількість варіацій знайомого тобі світу.
Деякі злегка відрізняються, а інші тебе приголомшать.
Чорт.
- Стій, стій. Ні. - Чому?
Це...
Тут починається небезпечна зона.
Аспекти твоєї свідомості, такі як емоційний стан...
Так.
...визначають, яка реальність буде за відчиненими дверима.
- Чорт. Ну звісно... - Тому ти повинен зосередитися.
- Ти схвильований... - Спробую. Я намагаюся.
Вдихни.
Видихни.
Готовий?
Це Чикаґо?
Інша версія Чикаґо.
Тут більше доброти й прогресивності, ніж у нашому світі.
А чому... Як ми опинилися саме тут?
Я подумав про світ, який сподобався б моєму другові.
Я міг би так багато тобі показати.
Надовго залишатися не можна.
Дай телефон, я сфотографую.
Так.
Джейсоне, невже ти зробив кращу сполуку, ніж я.
Я думав, що я єдиний на світі маю ноу-хау, як її виготовляти.
Існує багато-багато світів.
А в них – багато-багато Раянів.
Ти не той Джейсон, якого я знаю, так?
Слухай...
Я не створю тобі проблем. Розумієш?
Ні, стій. Зачекай. Чекай!
Стій.
Джей!
ДАНІЕЛА ДЕССЕН
Джейсон?
Так, це я.
Я Ентоні.
- Привіт. - Від Лейтона.
Дякую, що так скоро приїхали.
- Це можливо? - Нема питань.
Спочатку треба обнести каркасом.
Когось попросимо...
Переклад субтитрів: Олена Любенко