Nesitikėkit, kad Malzonas apsigaus antrą kartą,
kai vėl eina atmušti kamuoliuko.
Jis užsimoja ir...
ŽEMUTINĖ ORO ERDVĖ
Vajetau!
Kas ten dedasi?
Laba diena, mokiniai.
Šiandien daugiau pamokų nebus.
Vyresniųjų klasių mokiniai gali eiti namo, o visų kitų mokinių
prašau ateiti į sporto salę į bendrą susirinkimą.
DERIO VIDURINĖ KOMANDOS "TRAPPERS" NAMAI
Kaip atrodytų bjauriausias kūdikis?
Kaip vėžliukas Bertas ir Tedis Jurinas.
O Lilės Beinbridž ir to Mečio?
Šlykštu.
Mano tėvai...
Kur visi mokytojai?
Nurimkit, mokiniai. Nurimkit.
Šiandien turim ypatingą reginį, skirtą pralinksminti ir apžavėti.
Prašau man leisti pristatyti
vienintelį ir nepakartojamą Penivaisą, Šokantį klouną!
Sveiki, vaikučiai!
Kai užsimerkiu ir svajoju apie jus,
matau jūsų gražius veidelius, taip pat juos skanauju.
Bet vajetau, kaip man norisi verkti,
kaskart mums
atsisveikinant!
Žiūrėkit.
Pažiūrėkit čia.
DINGO
Šūdas.
Čia visi vaikai iš mokyklos.
Jis su mumis žaidžia. Juk taip? Juk negalėjo pasiimti visų.
-Tėra vienas būdas sužinot. -Važiuojam.
PENIVAISAS
DINGO RONDA ČEIMBERS
DINGO PATRICIJA STANTON
Kas jis?
Nė nenoriu žinoti.
Jų nebėra!
Nė vieno... Nė vieno nebėra.
-Viešpatie! -Tai Danlivis.
Ne, tai direktorius Danlivis. Už ką?
Palaukit.
Kaip jis galėjo pasiimt visus mokinius? Kaip?
Žiūrėkit.
DINGO VILJAMAS HANLONAS
Ne.
Jis pasiėmė Vilą.
Pasiėmė? Kur pasiėmė?
Ko gero, ten, kur veda šis kraujo pėdsakas.
-Tai ką darysim? -Turim sekti šiuo pėdsaku.
Galim panaudot durklą ir apsisaugot.
Turim pasistengt išgelbėt savo draugą.
Aš noriu nudobti tą sumautą klouną.
Važiuojam.
Važiuok!
Baikit muistytis.
-Aš apvirsiu. -Važiuodama čia neapvirtai.
Taip vilkdamosi jų tikrai nepavysim.
O tu turi geresnį sumanymą?
Ot šūdas.
Pienininkas.
Ką darai?
Juk nemoki vairuoti.
Ir tu nemoki. Ar vis dėl to moki?
Nemoku, bet tu turi tik vieną akį.
Viskas gerai. Mano dėdė Maikas turi sunkvežimį.
-Ir jis tau leido jį vairuot? -Ne.
Bet žiūrėjau, kaip jis vairuoja.
Nagi, sūnau. Prašau atsiliepti.
Pakelk sumautą ragelį.
Atsiliepk, Vilai. Nagi.
Šūdas.
Alio.
Tu, Vilai?
Vilai.
Kas čia?
Kas gąsdina baimės nejaučiantį žmogų?
-Tu. -Ne.
Ne, ne, ne.
Mes.
Kur aš? Alio.
-Mane kas nors girdi? -Vilai.
Vilai, aš tave girdžiu. Vilai, aš čia!
-Alio. Prašau. Man baisu. -O taip, tau tikrai baisu.
Vilai, nebijok. Paklausyk, aš čia.
Tau tereikia pasakyti, kur esi. Gerai, sūnau?
Pasakyk...
Alio.
Vilai!
-Vilai! -Vilis turi grįžt į furgoną.
Jis turi išlikt gražus ir šviežias.
-Prašau paklausyti. -Juoda mėsa dukart saldesnė.
Nekišk rankų prie mano sūnaus!
Neliesk mano sūnaus! Girdi mane?
Aš tau išlupsiu širdį!
Neliesk mano sū...
Alio.
Vilai!
Palikit mane ramybėj.
Dikai! Dikai, įleisk!
Dikai!
Drąsiau, Dikai.
Dikai! Įleisk! Girdžiu, kad tu viduj!
Paskutinė galimybė!
Prisidėk prie mūsų.
-Dikai. -Nusišauk.
Laužiu duris!
Ne. Nesiartink.
-Nesiartink. -Kas per velniava čia dedasi?
-Dikai, ką darai? -Aš nebegaliu.
-Aišku. Bet paklausyk manęs, brolau. -Jie ne...
neužsičiaupia.
Užsičiaupkit.
Užsičiaupkit!
Užsičiaupkit.
Šitiems dalykams neturim laiko, brolau.
-Dikai, man tavęs reikia. -Nesiartink!
-Nurimk, brolau. -Ne.
-Nurimk. -Tai tavo darbas.
Tavo darbas.
-Atleisk. -Per tave man visiškai sujaukė protą.
Atleisk. Man reikia, kad mane išklausytum.
O dabar nebėra kitos išeities, brolau.
-Reikia, kad manęs paklausytum. -Nėra kitos išeities.
Dikai, nereikia! Tas pagrobė Vilą!
Tas pagrobė Vilą!
Pas Tą mano sūnus. Ir aš nežinau, kur.
Nežinau, kur jis yra.
Todėl prašau...
Maldauju tavęs.
Maldauju padėti jį rasti.
Ir prisiekiu savo gyvybe, kad padarysiu viską, ką galėsiu...
Padarysiu viską, ką... Žiūrėk į mane!
Padarysiu viską, ką galėsiu, kad tau padėčiau.
Duodu žodį, pats nuspausiu gaiduką.
Tik...
prašau man padėti rasti sūnų.
Padėk man rasti sūnų. Būk geras.
DERIO MIESTAS INDĖNŲ LIŪNAS
Generole, ką tik sužinojau, kad majoras Hanlonas savavališkai pasišalino.
-Prasiveržė pro sargybą prie vartų. -Jis mums nebereikalingas.
Dabar jis mūsų nebesulaikys.
Visureigyje su juo buvo kitas kareivis. Haloranas.
Nagi, Dikai. Eime,
-Šalta. -Žinau. Eime.
Per šalta, Li.
-Eime. -Per šalta.
Ką?
Sakei, kad mums čia pavojus negrės!
Sakei, kad mums čia pavojus negrės.
-Sakei... -Atleisk.
-Tu man melavai, Leroju. Tu melagis! -Žinau. Aš jį rasiu...
Žinau. Atleisk, bet paklausyk manęs. Aš jį sugrąžinsiu.
-Džonai, paskambinsiu tau vėliau. -Prisiekiu Dievu, Vilą susigrąžinsiu.
-Mano vaikelis. -Vilą susigrąžinsiu.
Mums padės Dikas.
Kaip jis mums padės? Kaip tu mums padėsi?
Paklausyk manęs.
Jis sakė, kad motinos ir sūnaus ryšys yra tvirčiausias pasaulyje.
Tvirčiausias.
Tad jei bent trumpam užmegsi...
Tai neturės reikšmės.
Ką sakot?
Net jeigu jis ras jūsų sūnų, atsilaikyt prieš tą būtybę neturėsit vilčių.
Juk suprantat?
Tai ką mums daryti? Palaidot viltis susigrąžint sūnų?
Žinoma, ne.
Bet jei p.Haloranas dėl mūsų galėtų padaryti tai, ką padarė dėl generolo,
galbūt išeitų sulaikyt tą būtybę ir išgelbėt jūsų sūnų.
Kaip?
Pasitelkus jo gebėjimą rasti paskutinį artefaktą.
Durklą.
Kokį durklą?
Jei šis durklas yra iš tos pačios uolienos,
mes juo pakeisim stulpą ir vėl užrakinsim narvą?
Būtent. Ir, tikėkimės, išgelbėsim jūsų sūnų.
Jei ponui Haloranui pavyktų jį rasti, kol ta būtybė pasieks šį tašką.
Pietiniame upės krante yra didelė pušis.
Šis sausuolis ten stovi nuo tada, kai čia dar negyveno nė mūsų protėviai.
Tai tolimiausias taškas,
kuriame durklo energija dar gali susijungt su kitų stulpų energija
-ir atkurti narvą. -Per pietinį krantą.
Tai trumpiausias kelias per upę. Ta būtybė ją ten ir mėgins pereit.
Kaip durklo energiją sujungsim su kitų stulpų?
Žemė yra laidininkas.
Durklą reikia užkasti taip pat, kaip buvo užkasti kiti stulpai.
Kitos vilties neturim.
Jūs - sumauti kvailiai.
Aš vos girdžiu savo mintis.
O jūs tikitės, kad rasiu jūsų mažą durklą?
Galiu nuramint balsus jūsų galvoje, pone Haloranai.
Bet turėsim manim pasitikėti.
Kaip?
Turit būti prisijungęs prie durklo energijos.
Ši arbata yra iš maturino vaisiaus.
Ji jus sujungs su visomis būtybėmis karalystėje, iš kurios kilo šis blogis,
tačiau joje ne visos būtybės yra blogos.
Ši arbata nutildys visus šituos balsus?
Kai prote atsidaro vienos durys, kitos privalo užsidaryti.
-Kiek laiko tai truks? -Neilgai.
Atminkit vieną dalyką.
Kad ir ką darysit, neikit...
Mardže, važiuok greičiau.
Čia sumautas pienvežis. Važiuoju visu greičiu.
-Tai važiuok dar greičiau! -Stengiuosi.
-Turim Tą pasivyti, antraip galim... -Duobė!
Jūs nesužeistos?
Mardže! Kas per velnias?
Tai nutiko ne dėl to, kad matau tik viena akim, o dėl duobės.
Kas ne taip?
Vaje, Lile. Tavo veidas kruvinas. Tu nesužeista?
Durklas. Kur jis?
Turim jį rasti. Privalom!
Mes jį rasim. Jis turi būt kažkur čia.
Štai jis!
Ne! Neliesk jo!
Pati jį paimsiu.
-Ko tu man taip atžariai atsikerti? -Užsičiaupk. Rone.
Tiesiog liaukis.
Neturim laiko. Reikia eiti.
Nepameskit jo, pone Haloranai.
Durklas!
Aš jį matau.
Kur jį matai? Kur, Dikai?
Jis pas Vilo drauges.
-Pas Ronę? -Pas mergaites.
Durklas pas jas.
-Pas mano dukrelę Ronę? -Jos dabar dėl jo pešasi.
Jos ieško...
Jos ieško Vilo.
Jis mums padės jį rasti, bet turim tuoj pat važiuot.
Važiuojam.
Prastas matomumas.
Ar tikrai važiuojam į tą pusę?
Mes vis arčiau.
Nesuprantu.
Jei durklo galia yra tikra,
kodėl mano dukrai su draugėmis turėtų grėsti pavojus?
Tas durklas - dingusi kometos, kurioje ta būtybė atvyko, nuolauža.
Ją paėmė iš sudužimo vietos po namu Nibolto gatvėj.
Kaip visi pamesti daiktai, tas durklas tiesiog nori grįžti namo.
Kuo toliau jį nuneši nuo tos vietos, kur jam vieta,
tuo didesnę žalą jis padarys protui.
Jis varo iš proto.
Durklas nepasiduos.
Jis priešinsis su tokia jėga, kokios negalit nė įsivaizduoti.
Tam daiktui kažkas ne taip.
Ko į mane šitaip žiūrit?
-Mes į tave niekaip nežiūrim. -Ne, žiūrit.
Žiūrit į mane lyg į pamišusią.
Lile, duok mums durklą. Trumpam.
Tu manim niekad nepasitikėjai. Juk taip?
Tu manim tik pasinaudojai.
-Pasinaudojai gelbėdama savo tėtį! -Ei!
O tu manim pasinaudojai, nes praradai visas savo kvailas drauges!
Ne!
Aš turiu grįžti!
Per mane visos žūsim! Nejau nesuprantat?
-Ronė dėl manęs neklydo! -Ne, klydau!
-Prašau! -Liaukis!
Tu šitaip galvoji dėl šio durklo!
Aš jus visus nusitempsiu į dugną! Nejau nematot?
-Tikrai! -Nenusitempsi!
Lile! Tai ne tu!
Paklausyk manęs. Gerai? Tu esi gelbėjimo valtis!
Rone, Mardže...
Prašau man atleisti.
Neatsiprašinėk. Juk tai buvai ne tu.
Durklą nešim pakaitomis. Gerai?
Kas per velnias?
Merginos.
Žiūrėkit.
Manot, Vilas ten?
Išsiaiškinkim.
-Viešpatie. -Kas ne taip?
Tie vaikai slidinėja ant ledo.
Ant ledo?
Vaikai?
Viešpatie. Tas jau ant upės.
Mes nespėsim.
Nespėsim laiku pasiekti vaikų. Tas pirmiau praeis pro sausuolį.
Aš jį matau. Matau jį.
Klouną.
-Galėtume jį sulėtinti. -Kaip jį sulėtinsim?
Dikas jau buvo jam įlindęs į galvą.
Sraigtasparny.
Dikai!
Ar gali dar kartą tai padaryti? Ar gali pamėginti?
Dikai!
Štai jis! Vilai!
Vilai!
-Vilai! -Vilai!
Prašau, Vilai!
-Vilai! -Vilai.
Pamėginkim jį nutempt žemyn.
Jūs tik pažiūrėkit, kas nusprendė prisijungti prie cirko.
Kvailė.
Keistuolė!
Nevykėlė!
Tik kuri yra kuri?
Nesvarbu.
Vietos yra jums visiems!
Kur jis?
-Nesitrauk! -Kur ji prapuolė?
Visą laiką svarsčiau, koks bus tavo skonis, Margareta Toužė.
Toužė?
Dar ne.
Tu dar ne Toužė.
Iš pradžių meilė, paskui santuoka,
o paskui Ričis vežimėlyje.
Nebent...
Nebent jis mirs su tavim.
Nesuprantu, apie ką tu!
DINGO RIČIS TOUŽĖ
Tavo sūnus.
Nejau neatpažįsti savo sūnelio?
Tavo dvokiančių strėnų sėkla
ir jos bjaurūs draugai lems mano mirtį.
Ar gimimą?
Vis painiojuosi.
Rytoj? Vakar?
Mažajam Penivaisui vis tiek.
Bet lengva ne visada.
Kai tu uždarytas į narvą vienoj vietoj, viename laike.
Jie manęs neaptvers, tik ne jie.
Ir ne tu.
Pyp, pyp, Mardže.
Mardže!
-Kas nutiko? -Nežinau.
Vilai.
Vilai!
Tu gyvas.
Kas atsitiko?
Tau viskas gerai?
-Vilai. Sūnau. -Tu, tėti? Tėti!
-Rone! -Sūnau, tu gyvas.
-Tėti! -Tau viskas gerai.
-Tau viskas gerai? -Taip.
Viskas gerai. Eik pas mamą. Greičiau.
Klounas vos nesuėdė Mardžės.
Nurimk. Eik į mikriuką. Greičiau.
-Kur durklas? -Jis čia.
Eikit. Į šiaurinę pakrantę. Pabuskit.
-Į šiaurinę pakrantę. -Sūneli.
Sausuolis toj pusėj?
Pietiniam krante.
Rouzė sakė, kad durklas priešinsis.
Eisim kartu.
-Ne! -Tėti!
-Vilai!
Grįžk!
Rone!
Nejudėk. Tanieli, žiūrėk į mane.
Nejudėk. Kvėpuok.
Tanieli.
Tanieli. Šūdas.
Tėti!
Man viskas gerai. Paklausyk.
-Imk šį durklą. -Ką?
Imk jį ir pasislėpk rūke. Panaudok jį priedangai.
Imk durklą. Nunešk jį prie to medžio ir užkask jį giliai prie kamieno pagrindo.
Suimkit majorą Hanloną.
Ir neleiskit pasprukt Haloranui.
Tada ta būtybė užmigs, ir visa tai baigsis.
-Ar supranti? -Negaliu.
-Taip, tu gali. -Ne.
Kodėl negali?
Man baisu.
Aš - ne tu.
Klausyk, tai nereikia būt manim. Supranti?
Tau nereikia būt manim. Aš ir nenoriu, kad būtum kaip aš.
Būk savim. Girdi?
Myliu tave, sūnau.
Myliu tave.
Bėk, sūnau. Bėk.
Bėgam.
Atveskit Haloraną.
Bobai.
Bobai!
Ar tau viskas gerai, bičiuli?
Tėti, tau viskas gerai.
Kur aš? Kas čia?
Robertai, nustok kalbėtis su dvasiomis.
Mes tave radom griovy. Atrodai, lyg būtum smarkiai vožęsis.
Aš ne Bobas Grėjus.
Kas dar galėtum būti? Triušis Piteris?
-Nedrįsk su manim šitaip kalbėt. -Tėti!
Aš - dievas. Pasaulių rijikas.
Matyt, galvą susitrenkei stipriau nei manei. Juk taip, Bobai?
Ne, ne, ne.
Jie mus matė?
-Nežinau. Tik kur mes esam? -Aš ničnieko nematau.
Aš juos laikiau geriečiais. Kodėl jie nušovė tą žmogų?
Klausykit. Viskas gerai. Išlaikykit ramybę.
Medį reikia apeit iš kitos pusės, kad jie mūsų nepastebėtų.
Noriu žinoti, ką čia veiki.
Kur nuėjo vaikai?
Atsakyk, majore!
Jei tylėsi, patirsi didelį skausmą.
Štai jis. Štai tas medis.
Eime.
-Negaliu to padaryt. -Ką?
Apie ką tu?
Jis man neleidžia.
Tai durklas.
-Ne! Vilai! Laikyk jį! -Jis nori grįžti namo.
-Turiu jį parnešti namo. -Neklausyk jo.
-Paleisk jį. -Prašau jį duoti mums.
-Duok jį mums! -Leisk tau padėti, Vilai.
-Mes galim tai užbaigti. -Galim tai užbaigti kartu!
Padėkit man apsisukti.
Šitiek metų...
svarsčiau, tu tikras ar tik berniuko košmaras.
Jūs tik pažiūrėkit.
Tu ir tikras, ir košmaras.
Nežinau, ar tu mane dabar girdi...
bet kad ir ką tau padarė Haloranas, mes tai ištaisysim.
Gudrus Dikis.
Kas per Dikis, Bobai?
Aš ne...
Bobas!
-Gudrus Dikis. -Ei.
Ne!
Klaupkis!
Aš stengiausi.
Stengiausi.
Viskas gerai.
Tu laisvas.
Tu gali eiti.
Aš tave žinau.
Kvapo niekad nepamirštu.
Stok.
Ką darai?
-Dabar tai matai! -Nesiartink!
Nedrįsk artintis! Antraip tave pamokysiu!
Pasirūpinkit generolu.
Pulkininke, turit sulaikyt tą būtybę.
Jeigu ji praeis pro tą medį, mums visiems galas!
Paklausykit manęs! Prašau!
Šis žmogus - išdavikas. Neklausykit jo, kareiviai.
Mesk automatą!
Nebijokit. Nesustokit!
Ei, jūs.
Sunkiai einasi? Taip?
Tempkit šitą daiktą ir jis galbūt pokštelės.
Iki, nevykėliai!
Li!
Lerojau!
Eik, Rone! Tau pavyks!
Ką matot?
Sumautą stebuklą.
-Vilai! -Stumkit jį giliau! Jis veikia!
Rone!
Ot šūdas!
Šūdas.
Gyva minia.
Jau maniau, kad aš... Vilas.
-Kur Vilas? -Jam viskas gerai.
Jam viskas gerai? Šūdas.
Šūdas. Jam viskas gerai.
Jo nebėra.
Ar pačioj pabaigoj...
tik man taip pasirodė
ar ir jūs kažką pajutot?
Tarsi mums būtų padėjęs dar kažkas.
Ričis.
Ir aš jį jaučiau.
Mums pavyko.
Rone! Dukrele!
-Rone! -Tėti!
-Vilai! -Mama!
Vilai!
Eikš, sūnau.
Sveiki.
Ričį pažinojau tik apie mėnesį.
Žinau, ką galvojat.
Ar įmanoma per mėnesį gerai pažinti žmogų?
Jei nebuvot geri draugai, kodėl tu išvis kalbi per jo laidotuves?
Bet galbūt nėra tokio dalyko kaip geri draugai ar blogi draugai.
Galbūt tėra draugai.
Žmonės, kurie būna šalia mūsų, kai esam užgauti...
ir mums padeda nesijausti vienišiems.
Galbūt dėl tokių draugų...
visados verta baimintis...
į juos dėti viltis ir dėl jų gyventi.
Galbūt...
dėl jų verta ir mirti.
Jeigu jau taip lemta.
Ričis mane išmokė ir to.
Jokių gerų draugų, jokių blogų draugų...
tik žmonės, su kuriais norim būti.
Su kuriais būt jaučiam poreikį.
Žmonės, kurie jūsų širdy pasistato namą.
Ačiū už šiuos gražius žodžius.
Dėkoju visiems, susirinkusiems pagerbti Rikardo Santoso atminimą.
Telaimina jus Dievas. Eikit su taika.
Ranka, kurią jaučiat ant pečių...
Ji - jūsų sūnaus.
Jis visada bus šalia.
Kas jūs, pone?
Dar bandau suprasti.
Labas, tėti.
Atleisk, kad tave retai lankiau.
Tiesiog nežinojau, ką tau pasakyti.
Man jau geriau.
BEINBRIDŽAS
Tiek daug visko nutiko.
Bet gera naujiena ta...
kad susiradau naujų draugų.
Iš čia miestas atrodo toks ramus.
Beveik taip...
lyg nieko nebūtų nutikę.
Taip.
Lile.
Tas su manim kalbėjo.
Klounas.
Kai buvom vieni rūke.
Ką tu turi galvoj?
Jis pasakė, kad aš susilauksiu sūnaus.
Ir kad jis su draugais...
ateity tą klouną užmuš.
Ką?
Štai kodėl jis norėjo užmušti mane.
Jis pasakė, kad jam praeitis, dabartis ir ateitis niekuo nesiskiria
ir kad jo mirtis iš tikrųjų buvo jo gimimas.
Jis, ko gero, visa tai sakė norėdamas tave išgąsdinti.
O jei ne norėdamas išgąsdinti?
O jeigu jis tikrai laiką suvokia kitaip?
O jeigu jis gali grįžt atgal?
Tu turi galvoj, į praeitį?
Suprantu, kad skamba beprotiškai,
bet jei jis mėgins grįžt atgal ir ką nors nužudyt
tais laikais, kai dar nebuvom gimę?
Pvz., mūsų tėvus.
Matyt...
tada kovoti turės kiti.
Matyt.
Vilai, aš žiūriu į laikrodį.
Sakei, kad ateisi po 5 min.!
Jau einu, mama.
Ačiū, brangioji.
Majore.
Užsukau atsisveikinti.
Kaip laikaisi?
Skauda visą kūną.
Bet kad ir kokios šaknies arbatos tąkart atsigėriau...
ji puikiai nutildė tuos balsus.
Tikiuosi, visam laikui.
-Išvažiuoji šįvakar? -Taip.
Autobusu į Bostoną. Naktį lėktuvu į Londoną.
Ten gyvena senas bičiulis. Jis turi viešbutį.
Jis man nori suteikt galimybę būt virėju restorane.
Aišku. Prašmatnūs dalykai.
Klausyk. Jei ten patirsi sunkumų,
žinai, kam gali paskambint.
Aš tau skolingas.
Manyčiau, kad susitvarkysiu.
Kiek sunkumų gali sukelt viešbutis?
Bet aš tau paskambinsiu.
Norėsiu naujienų apie Vilą ir Šarą.
Maniau, jie tau nerūpi.
Tik niekam nepasakok.
Gal šią dėžę padėk ant galinės sėdynės prie panelės Grogan.
Juk laukia ilga kelionė.
Teisingai.
Čia paskutinis lagaminas? Gerai.
Ką gi.
Žinai, ko ieškoti, kai pervažiuosit Sent Stiveną.
Rouzės draugai tai palengvins.
Ačiū.
-Už viską. -Nėra už ką.
-Imk. -Ačiū.
Vadinasi, į atsargą išleido garbingai?
Aš liežuvį laikau už dantų, o jie mane paleidžia.
Taip.
Kariuomenė buvo mano gyvenimas, bet po to, kas nutiko man ir mano artimiesiems...
aš ja nebetikiu.
Dėl to tu idealiai tinki prižiūrėt kariuomenę.
-Ką turi galvoj? -Abu su Šarlote.
Norėčiau, kad abu prie mūsų prisijungtumėt.
Ir pasirūpintumėt, kad jūsų senieji draugai ar kas kitas
niekad nemėgintų vėl atidaryti narvo.
Bus kitų.
Ši istorija dar nesibaigė.
Be to, nutariau parduoti ūkį, namą. Tiesiog...
Tiesiog be Natanielio man čia per sunku.
Žinau, kad daug prašau,
bet judu čia tikrai galėtumėt nuveikti šį tą gera.
Be to, ta būtybė vėl pabus tik po 27 metų.
Klausyk, Rouze.
Mums didelė garbė, bet man atrodo, kad man ir mano žmonai su sūnum
Deris jau lenda per gerklę.
Juk taip?
Taip.
Suprantu.
Tikrai.
Galėjau prisiekt, kad tą smirdinčią bombą paleidai tu,
-nes ji taip stipriai dvokė. -Juk sakiau, kad tai "kosminės dulkės".
Žinai, ką sako apie Derį.
Kai išvažiuoji, pamiršti.
Tai juk gerai?
Tu to nori?
Pamiršti?
Ne.
Būčiau nieko prieš pamiršti dalį šių metų.
Žinoma, ne tave.
Bet, matyt, jei taip yra, nieko nepadarysi.
Galbūt tam tikra prasme kas nors...
Šį bučinį tikrai atsiminsiu.
Vaikai.
Ką gi.
Važiuojam.
Šara. Kas ne taip?
Tiesiog... man iš galvos neina Rouzės pasiūlymas.
Tu rimtai?
Juk taip ir patekom į šį jovalą.
Tu vykdei savo kryžiaus žygius, o aš - savo.
Juk su jais baigėm. Daugiau jokių kvailių užduočių.
Taip.
O gal kitą kvailių užduotį reikės vykdyti kartu.
Vilai.
Ką pasakysi, jei liksim čia?
Man reikia rašiklio.
Bet svarbiau...
-ar man padėsi auginti avis? -Aš su tavo avimis nekvailiosiu.
Neturiu noro liesti jokių avių.
Tu užaugai ūkyje ir žinai, ką daryti.
-Gal čia įsikursim. -Palik mane ramybėj, p.Hanlonai.
Brangioji Rone. Jei išvažiuojam, viską pamirštam. Taip?
Pasirodo, kad aš lieku čia. Tad gal man ir nereikės pamiršti.
Ir galbūt jeigu tai rašysiu pakankamai dažnai, ir tau nereikės pamiršti.
AČIŪ, KAD APSILANKĖTE DERYJE, MEINO VALSTIJOJE
GREIČIAU GRĮŽKIT!
ČIA GIMĖ POLAS BANJANAS
Padėkit! Prašau, gelbėkit! Padėkit man!
Kur aš? Vilkai.
Kur aš? Vilkai. Jie į mane žiūri.
Jie į mane spokso. Neleiskit jiems į mane žiūrėti. Prašau.
-Ponia Kerš, nurimkit. -Prašau. Neignoruokit manęs.
Paklausykit manęs!
Jie nužudė mano tėvą. Žinau, kad jį nužudė.
Mačiau jo nosinę. Prašau!
Prašau.
Mano tėvas...
mėgo dainuoti.
Ačiū, pone.
1988 M. SPALIS
PO 26 METŲ
Padėkit jai!
Kas nors jai padėkit!
Ne!
Taip. Kuo ji vardu?
Elfrida Marš. Šįkart ji tikrai negyva.
Ak, brangute. Neliūdėk.
Juk žinai, ką žmonės kalba apie Derį.
Visi, kas čia miršta, iš tiesų nemiršta.
Vertė: Rolandas Skarubskis