En rekke mystiske observasjoner på himmelen
Downloaded from YTS.MX
reiser bekymring for nasjonal sikkerhet...
Marinepiloter så noe som trosser grensene for kjent flyteknologi.
Official YIFY movies site: YTS.MX
I flere tiår har amerikansk regjering ignorert rapporter
av uidentifiserte flygende objekter som plager militæret.
Å lyve for offentligheten er en del av det vi gjør. Du betaler oss for å gjøre det.
Endelig gjør en banebrytende avsløring fra Pentagon én ting klart:
Ufoer er virkelige.
Marinen har endelig erkjent at videoer som viser flyvende ufoer, er virkelige.
Marinen sier at de fortsatt ikke vet hva objektene er og vil ikke spekulerere.
For første gang noensinne bryter militærets folk tausheten...
Jeg sa ikke et ord om hendelsen på nesten 40 år...
med sjokkerende avsløringer...
Det var ingen tvil om at en ufo hadde satt missilene våre ut av beredskap.
og skremmende møter.
Ord kan ikke beskrive det.
Den er kuleformet. Se... Den pulserer!
Men er vi forberedt...
Én ufo vil kunne utslette luftvåpenet.
på en krig mellom verdener.
Det verste som kan skje, er at vi blir utsatt for total utryddelse.
I juni 2021 offentliggjorde Pentagon en offisiell rapport
som beskriver 144 ufo-møter av det amerikanske militæret.
Etterretningstjenesten hevder at dette er alt de vet om ufoer,
men kritikerne tror ikke på det, inkludert Rich Emberlin.
Veteranen med 30 år bak seg i politiet
har jobbet sammen med CIA, FBI og Secret Service,
og mener at vi er midt i en stor militær dekkoperasjon.
Romvesener er en trussel, og vår eksistens er i fare.
Nå er Rich ute etter å avsløre regjeringens største hemmelighet:
Hvorfor forfølger romvesener militæret? Og er planeten vår i fare?
Rich møter pensjonert sikkerhetsoffiser Mario Woods fra luftvåpenet,
som har førstehåndskjennskap til hva militæret skjuler.
Herregud... Tenk at jeg er på denne veien...
For første gang på 40 år vender Mario tilbake til Ellsworth Air Force Base,
stedet for hans skremmende møte med romvesener.
Det beviser at ufoer er en trussel mot oss alle.
Det er utrolig å se dette stedet Det gir nesten en følelse av...
varsomhet, antar jeg?
Eller spenning over å være tilbake og på de samme veiene
som jeg var på mange år siden, da alt dette skjedde.
-Ja, det er nok rart. -Det er det.
Der er anlegget, November 1.
Utrolig at det fortsatt er her, og med det samme gjerdet. Utrolig.
43 år siden. Hjertet mitt slår helt vilt nå.
Rich, jeg er målløs over hvordan anlegget ser ut i dag.
-Som i at det fortsatt er her? -Ja, at det eksisterer.
Under den kalde krigen var Ellsworth Air Force Base i South Dakota
hjemsted for 150 kjernefysiske missiler, som var lukket, ladet
og klare for kommando om å avfyres på et øyeblikks varsel.
I 1977 var Mario Woods ansvarlig for sikkerheten ved et av anleggene
som het November 1, på dagen som ville forandre livet hans for alltid.
Jeg sto omtrent her. Rett øst for oss
i en 30 graders vinkel, så jeg et objekt milevis unna.
Det var ekstremt lyst, lysere enn noe annet på himmelen, og det flimret.
Jeg tok en røyk, så på det og tenkte at det var rart.
Hvis du ser deg omkring, er det ingenting her ute.
Det lyseste på bakken er dette anlegget.
For moro skyld snudde jeg lyset fra anlegget mot den,
gikk ut igjen og så, røykte en sigarett, men gjorde ingenting.
Jeg gikk tilbake, og da jeg snudde meg for å se, var den borte.
-Øyeblikkelig? -Ja, jeg den bare forsvant.
Men det var ikke slutten på Marios møte.
Like etter midnatt mottar anlegget melding om høy trussel.
Det har gått en alarm ved November 5,
en missilsilo 15 minutter fra anlegget.
Mario og partneren hans, sersjant Michael Johnson, får ordre om å etterforske saken
Men når de nærmer seg November 5, stedet for sikkerhetsalarmen,
er de ikke forberedt på det som venter dem...
Det er lenge siden sist, Rich. Hjertet mitt hopper nesten ut av brystet.
-Så her er det? -Der er det.
Over missilsiloen svever en gigantisk, lysende sfære av lys,
omtrent 30 meter høy og flere hundre meter i diameter.
Du kunne kjenne varmen fra den.
Vi kunne føle det nesten gjennom frontruten på lastebilen.
-Stråling? -Ja.
Det gir meg frysninger å se det og føle det.
Det plager virkelig hjertet mitt.
Jeg vil si at det er normalt.
Dette er...
Det er tungt.
Dette er en tegning...
Det var her vi parkerte...
og dette er gjerdet rundt anlegget.
Mario husker godt den lammende konfrontasjonen
med den illevarslende, glødende sfæren...
Men de skremmende hendelsene som fulgte, forble begravet i mange år...
Helt til en hypnotisør hjalp ham med å avdekke skjulte minner.
22. JANUAR 2016
Mens du ligger der, helt avslappet, begynner tankene å vandre.
Du går tilbake til den tiden da du var i militæret.
Før noe skjer, sitter du i patruljebilen.
-Hva skjedde så? -Jeg var redd for å forlate bilen.
Jeg burde bare ha gått ut, men jeg kunne ikke. Jeg er redd.
Det går bra. Du er trygg nå, Mario. Vi ser bare på en film.
Går det greit? Pust dypt inn og sett filmen på pause.
Atmosfæren var som støvsugd bort fra oss.
-Så det ble vanskelig å puste? -Ja, det var ikke noe oksygen.
Jeg trakk meg opp i vinduskarmen på bilen og blinket med lommelykt.
Uten system. Ikke annerledes enn ved anlegget hvor de sendes ut fra.
Nesten umiddelbart stoppet trykket.
Følte du at du hadde kommunisert med dem?
Det føltes som om jeg ba om... lindring.
Å se og samhandle med ufoen over atomrakettsiloen
var sjokkerende nok, men det var mer i vente
for Mario og partneren hans, sersjant Michael Johnson:
Et lammende møte med flere utenomjordiske vesener.
Hvor mange var det?
-Fire. -Ok.
Og én høy bak dem.
-Hvor høy var den høye? -1,80, kanskje...
-Kan du beskrive ham? -Ja.
Han hadde et langt hode. Han hadde et veldig langt hode.
Da han så på meg, så han rett gjennom meg.
De små plaget meg ikke slik som han gjorde.
Vi satt her.
Jeg husker bare hvisking. Det var alt jeg hørte.
Hva er rundt deg nå?
Jeg er i et slags rom. Et slags inspeksjonsområde.
De sjekker meg, og så spør jeg: "Hvor er Michael?"
De sa at jeg ikke skulle bekymre meg for det.
Jeg ser den store, høye ---, og han ser på meg.
Jeg liker ikke denne fyren.
Han har på seg en uniform med folder. som en offiser eller noe sånt.
Denne høye er virkelig ikke snill...
Jeg kjenner at det klyper nederst på venstre side.
Som om noen har tatt tak i meg. Det går fort. Det er ikke vennlig.
Alt bare svartnet fra det tidspunktet.
Før jeg vet ordet av det, er jeg ti kilometer borte
på et sted som heter Newell Lake, som er et reservoar for området.
Den militære sikkerhetstjenesten finner Mario Woods og sersjant Michael Johnson,
og tar dem med for å bli undersøkt av medisinsk personell.
Når de er klarert,
får de beskjed om aldri å snakke om opplevelsen med noen... noensinne.
Herregud, jeg kan fortsatt kjenne lukten.
Ord kan ikke beskrive det.
Sansene dine er bare... Du kan ikke engang...
fatte det.
-Hva nå enn det er. -Du fortsetter å se opp.
Det må du.
Føltes det truende?
Mentalt og visuelt
var det så overveldende at du ikke visste om du skulle være redd,
gjøre i buksa eller skyte på den...
Og ingen av de tingene var det rette.
Det er ikke det rette å gjøre.
Du har ikke flere valgmuligheter.
Uansett hva de skulle, så gjorde de det. Det kommer de til å fortsette med.
De har alltid gjort det. Og de er ikke ferdige ennå.
Mario Woods livsendrende møte har hjemsøkt ham i over 40 år,
men militærets forsøk på å begrave sannheten er enda mer skremmende.
Hvorfor tvang myndighetene vitner til taushet?
Prøvde de å skjule romvesenenes interesse for militærbasene våre?
Den klassiske dekkoperasjonen antyder at vi kan være i større fare enn vi aner.
Historien din om møter med ufoene er utrolig. Det er ufattelig.
Hvis du syntes historien min var skremmende,
bør du snakke med kaptein David Schindele.
Han var på Minot Air Force Base i North Dakota.
-Kan du sette oss i kontakt? -Ja. Han har en skremmende historie.
I likhet med Mario Woods ble kaptein David Schindele tvunget til taushet.
Da et av verdens største mareritt ble til virkelighet.
Jeg heter David D. Schindele, pensjonert kaptein i luftvåpenet.
I 1966 var jeg involvert i en hendelse
på Minot Air Force Base i North Dakota.
I 1966 hadde kaptein Schindele fått det kolossale ansvaret
med å avfyre atomraketter fra inne i et topphemmelig kontrollanlegg
I dag har han fått tilgang til et nesten identisk anlegg
på Minuteman-museet i South Dakota.
Han viser Rich hvordan han utførte verdens farligste jobb
og hva som skjedde da en ufo tok kontroll over et helt arsenal av atomvåpen.
-Vi skal 18 meter ned. -18 meter. Hvorfor?
-Lurer du på hvorfor det er så dypt? -Ja.
Det er for at hvis vi blir atombombet, må de virkelig grave oss opp av bakken.
-Jo dypere vi går, desto bedre er det. -Oppfattet.
Utrolig.
-Her tilbrakte jeg tre år av livet mitt. -Utrolig.
-Er dette kontoret ditt? -Ja, Rich.
Det er her nestkommanderende sitter. Når de mottar en melding
fra det primære varslingssystemet om å avfyre missilene,
åpner de denne boksen.
De bestemmer hvilke missiler de skal avfyre.
Vi har ti brytere her. Én for hver av de ti rakettene.
På høyden av den kalde krigen var atomrakettene rettet mot Russland.
Bare én feil her nede kan utløse tredje verdenskrig.
Du var en ung mann i 20-årene, med ansvar for missiler
som kan ødelegge deler av, eller hele, verden.
Det er helt riktig. Vi hadde et enormt ansvar, og vi følte det.
Men ingenting kunne ha forberedt kaptein Schindele på det som skjer
i løpet av en skremmende natt, som starte ganske uskyldig en kald septembermorgen.
Ta meg med til den dagen.
Du våkner, spiser frokost. og ser nyhetene på Minot. Hva ser du?
Jeg hørte nyhetsoppleseren si noe om
at innbyggerne i Mohall i Nord-Dakota hadde sett merkelige lys om natten.
De trodde det var en ufo. Og disse lysene var vest for byen.
Da jeg hørte det, tenkte jeg:
"Herregud... Jeg er satt opp til tjeneste på November vest for Minot."
Når kaptein Schindele ankommer kontrollanlegget,
har nyheten om ufoen spredd seg raskt.
Sikkerhetssjefen kom bort til meg og sa:
"Hørte du hva som skjedde i natt?"
Sjefen forteller kaptein Schindele at en mystisk skiveformet ufo,
omtrent 30 meter i diameter,
invaderte himmelen over vestenden av oppskytingsanlegget.
Jeg oppfattet på stemmene og ansiktene deres
at det var en svært skremmende opplevelse for dem.
De ville ikke gå ut og nærme seg den. Det var så skremmende.
I et kort øyeblikk svevde ufoen uforstyrret,
før den plutselig forsvant ut på den åpne prærien.
Men det som skjedde etterpå, vil for alltid plage kaptein Schindele.
Dette er altså startkontrollkonsollen der kommandøren overvåker rakettene.
De grønne lysene indikerer at missilene er klare til å avfyres.
Vi oppdaget at ingen av lysene var grønne.
Alle er slått av, men en rekke indikatorlamper viste gule og røde lys.
Men hver eneste lampe som lyste var et dårlig tegn?
Ja, det stemmer. Uten grønt lys kan de ikke avfyres.
Bare øyeblikk tidligere var alle de ti missilene klare til avfyring,
men plutselig har noe avvæpnet dem.
Det gjør ikke bare USA, men hele verden, sårbar for fiendtlige angrep!
Det var et svært alvorlig problem som aldri hadde oppstått før.
Det var ingen tvil om at et uidentifisert flygende objekt
tok missilene ut av beredskap.
Den oppsiktsvekkende hendelsen får kaptein Schindele til å lure på
om USA står overfor en eksistensiell trussel fra en ny fiende
Hvis de kan gjøre det, hva slags trussel tror du de utgjør for oss?
Hvis de var i stand til å ta atomrakettene våre ut av beredskap,
har jeg lure på hva annet de kan gjøre.
Kan de faktisk fjerne atomstridshodene?
Hvorfor er de så fascinert av dem? Prøver de å forberede slagmarken?
Det er et godt spørsmål.
Militæret har lenge hatt problemer med slike ting som plager dem.
Kommandanten min og jeg ble faktisk fortalt at så snart vi kom på bakkenivå
neste morgen, måtte vi aldri si et ord om denne hendelsen igjen.
Vi fikk faktisk beskjed om: "Dette har aldri skjedd.
Snakk aldri om dette til noen, heller ikke dere imellom."
55 år. Så lenge holder kaptein Schindele på hemmeligheten.
En hemmelighet som gnager ham frem til 2013,
når han heltemodig trer frem
til seks tidligere kongressmedlemmer på National Press Club.
Jeg var involvert i en hendelse på Minot Air Force Base i South Dakota.
Jeg fikk beskjed om å aldri snakke om hendelsen igjen.
De sa: "Så vidt du vet, har det aldri skjedd".
Derfor står jeg foran dere i dag med litt engstelse.
Mye engstelse, må jeg innrømme,
siden jeg aldri før har vist meg personlig i denne saken.
-Var det tøft å snakke? -Veldig tøft.
Jeg var emosjonell, slik som jeg på en måte er nå.
Jeg skjønner at det kan tære på deg
når du vet at noe har skjedd og ikke kan si det til noen.
Ikke engang kona mi.
Jeg kunne ikke si det til noen, for jeg hadde integritet.
Men integriteten heller nå mot sannheten.
-Nå er jeg forpliktet til å si sannheten. -Før fulgte du ordre.
-Nå følger du sannheten. -Ja.
Men hva er sannheten? Og hvorfor skjuler militæret den?
Det er nettopp det Rich har satt seg fore å finne ut.
Etter å ha møtt kaptein David Schindele
er Rich Emberlin overbevist om at ufoer er i stand til krigføring når som helst.
Faktisk skjedde det nesten da amerikanske væpnede styrker åpnet ild
mot en flåte av ufoer i slaget om Los Angeles.
I de hektiske ukene etter det dødelige angrepet på Pearl Harbor,
fryktet mange amerikanere at en japansk invasjon
av det kontinentale USA var nært forestående.
Men ifølge Nick Pope,
en tidligere ufo-etterforsker for det britiske forsvarsdepartementet,
var ikke det den eneste fienden USA hadde å frykte.
Krigsnervene var i spill. Alle var nervøse.
Det var mye panikk og hysteri.
25. februar 1942 blir marerittet virkelighet
når en militær radar fanger opp et fiendtlig fly
200 kilometer vest for Los Angeles.
Det merkelige objektet dukket opp
og kystforsvaret åpnet ild.
Mens Los Angeles bryter ut i panikk, iverksettes en obligatorisk mørklegging
mens militæret avfyrer over 1400 skudd mot nattehimmelen.
Slaget om Los Angeles var som en Hollywood-film. Det var kaos overalt.
Neste morgen våkner innbyggerne i New York,
i forventning om å se en japansk invasjonsstyrke utenfor kysten.
Men til deres overraskelse var det stikk motsatt.
Ingen japanske fly eller våpen ble funnet.
Det fantes ingen bevis for at det hadde vært et japansk angrep,
men et merkelig objekt hadde blitt sett.
Mange tror at det mystiske objektet som skapte panikk i hele byen
var en ufo, men militæret avviser beskyldningene på det sterkeste.
Det utrolige er at hvis japanerne angrep oss,
hvordan fikk de de japanske Zero-flyene til å stoppe?
De brukte skarpt lys og fyrte av 1400 runder uten å treffe et eneste et,
og så dro de bare?
Den dag i dag er slaget om LA fortsatt et mysterium.
Kampen om Los Angeles
er en av mange historiske hendelser som militæret har avvist.
Men hva prøvde å skjule?
Myndighetenes reaksjon på ufo-hendelsene er tradisjonell.
Fornekte. Bagatellisere. Avkrefte.
Jeg tror grunnen til at CIA og andre etterretningsorganisasjoner
ville dekke over dette, er fra et militært synspunkt.
Du kan ikke beskytte oss, og det vet du.
I kjølvannet av andre verdenskrig
innså militæret plutselig at vi sto overfor en ny motstander.
Etter hvert som flere ufo-historier dukke opp, fortsatte myndighetenes tåkelegging.
Den mest beryktede fant sted i 1947,
da en ufo krasjlandet i nærheten av Roswell i New Mexico.
"FLYGENDE TALLERKEN" FUNNET
Roswell er bokstavelig talt startpunktet for det moderne ufo-fenomenet.
Marinen har ingen tallerkenformede fly eller missiler i noen av programmene.
Luftforsvaret har offisielt innrømt at flygende tallerkener eksisterer.
For 47 år siden krasjet noe i ørkenen utenfor Roswell i New Mexico.
I 47 år løy Pentagon om det.
Det var hendelsen der noe krasjet.
Dette var dagen da vi gikk forbi lysene på himmelen
og ble konfrontert med virkeligheten av noe fysisk.
Det amerikanske militæret innrømte det.
Den oppsiktsvekkende pressemeldingen skaper raskt overskrifter verden over.
Men bare 24 timer senere, har regjeringen ombestemt seg.
Dagen etter endret de historien og sa at det var en værballong.
I stedet for en flygende tallerken, hevder regjeringen nå
at det uidentifiserte flygende objektet var en værballong.
Åpenbart sa noen på et mye høyere nivå:
"Du kan ikke si 'flygende tallerken'. Du må lage en dekkhistorie."
Jeg tror USAs president fikk vite det
dagen etter, og sa: "Bli kvitt den." Og det gjorde de.
Militæret og myndighetenes fornektelse av Roswell-ulykken
har forvirret offentligheten i nesten 80 år.
Folk sier at man ikke kan holde på en så stor hemmelighet. Jo, det kan man!
Historien viser oss gang på gang at store hemmeligheter kan holdes.
Hva er det egentlig regjeringen dekker over?
En som vet svaret, er agent X,
en tidligere CIA-agent som har gått med på å snakke med Rich,
forutsatt at han holder identiteten sin hemmelig.
Utrolig at han vil snakke med meg, for det er en stor risiko å snakke om ufoer.
AGENT X TIDLIGERE CIA-AGENT
Da jeg begynte å jobbe på hovedkontoret, hadde ingen skrivebord.
Man satt der det passet best å sitte.
I gamle dager, på 40-, 50- og 60-tallet,
ble ting stablet i esker og skrivebordsskuffer.
Stedet var fullt av ting, og ingen ante hva det var.
Da byrået moderniserte seg kom det kontorbåser, og noen ting
ble lagt i praktiske, gammeldagse pappesker.
Eskene endte opp på et sted i biblioteket, kalt "Historisk etterretningssamling".
Jeg var der inne en dag, og så et metallstativ med en masse esker.
Jeg stod der og fikk øye på en der det stod:
"Roswell". Jeg tenkte: "Jøss, tuller du med meg?".
Jeg åpnet den og det jeg så
verken kan eller vil jeg under noen omstendigheter fortelle om.
Det var materialer, papirer og andre gjenstander.
Jeg garanterer at Roswell fant sted.
Det var en farkost og kadavere.
Utover det har jeg ingen anelse om hvor alt ble av. Ingen vet hvor det er.
Hvis en ufo faktisk krasjlandet i Roswell og utenomjordiske kadavre ble funnet,
hvorfor ble det dysset ned av myndighetene?
Rich lurer på om militæret visste hva romvesenene planla.
Etter å ha fått vite sannheten om Roswell fra agent X,
sitter Rich igjen med ett spørsmål: Hva gjorde ufoer der?
Kanskje krasjlandet romvesenene før de nådde sitt endelige bestemmelsessted?
Kunne de ha vært på vei til White Sands Missile Range?
Verdens største militære installasjon og testområdet for den første atombomben.
Det var nær White Sands, et hemmelig sted for våpentesting.
Det faktum at det er like ved Roswell, er heller ingen tilfeldighet.
For å finne ut hvorfor romvesenene kan ha undersøkt White Sands,
ser Rich tilbake mot 1940-tallet.
Den amerikanske regjeringen godkjente et topphemmelig atomprøvesprengningsprogram.
Kodenavn: "Manhattan-prosjektet".
Målet var å utvikle verdens første atombombe.
16. juli 1945 ble deres anstrengelser endelig en realitet.
Etter tre års forskning kunne den første kjernefysiske detonasjonen noensinne,
kjent som Trinity-testen, eksplodere i ørkenen i New Mexico.
Fanget Trinity-testen oppmerksomheten til romvesener i det ytre rom?
Var det da de fikk kjennskap til atomvåpnene våre?
Er dette grunnen til at de holder øye med våre militære?
Virkningen av Trinity-testen hadde et enormt omfang.
Virkningene kunne merkes 160 km unna. Vinduer ble knust 190 kilometer unna.
Trinity-testen utløste en sprengkraft på 21 tonn,
tilsvarende 10 000 tonn sprengstoff. Den skapte et blendende lysglimt
og en gigantisk soppsky på 12 000 meter.
Forestill deg en utenomjordisk krigsplanlegger
som ser på Jorden og oppdager Trinity-testen.
Det må de legge en ny plan,
for de innser at de står overfor en atommakt.
Jorden har nå atomvåpen, og med missilteknologien
har de kanskje muligheten til å få disse tingene ut i verdensrommet.
9. juli 1962
ble detonasjon av et atomvåpen i verdensrommet en realitet.
En test kjent som Starfish Prime ble skutt opp fra Johnston Island,
145 mil sørvest for Hawaii.
Starfish Prime var en overveldende begivenhet.
Det var en detonasjonen 40 mil ute i verdensrommet.
Og plutselig er vi her.
Vi detonerer ikke bare atombomber på bakken, men også i verdensrommet.
Det er som om vi har skrudd opp et hakk.
Så det er da eventuelle utenomjordiske som ser på jorden, sier:
"Dette er en planet som må overvåkes nøye."
100 ganger kraftigere enn Trinity-testen,
var Starfish Prime det største atomvåpene som noensinne er detonert i det ytre rom.
Det forårsaket en elektromagnetisk puls som slo ut gatelysene
og førte til radioforstyrrelser.
Det får oss til å lure på hva som ble sett i de andre dimensjonene.
Det er litt som å ringe i klokken og si: "Her er vi! Kom og ta oss!"
Atomeksplosjoner kan ha tiltrukket romvesener til planeten vår,
men hva var planen deres da de ankom?
Var det da ufoene begynte å overvåke militæret?
Rich drar til Franklin i Kentucky for å finne ut av det.
For de fleste fremstår Franklin i Kentucky som en typisk sørstatsby,
men under fasaden ligger et mørkt mysterium.
I 1948 var det her den 25 år gamle jagerpiloten kaptein Thomas Mantell
skapte overskrifter verden over etter at han døde i jakten på en ufo
på himmelen over Franklin i Kentucky.
I over 70 år har den tragiske flystyrten hans
fått samfunnet til å rope etter svar.
Inkludert Mantells barnebarn: Eric og Terry Mantell.
-Hei! Rich Emberlin. -Eric Mantell. Hyggelig å treffe deg.
-Terry Mantell. -Fint å møte dere.
Rich mener de kan hjelpe ham å forstå hvor langt militæret er villig til å gå
for å skjule sannheten om ufoer for offentligheten.
Noen av medaljene her er helt fantastiske.
-For en fyr som... Var han 25? -Ja.
Han hadde allerede to Presidential Unit Citations.
Dette er en stor utmerkelse. Distinguished Flying Cross.
Tenk å være 25 år og allerede ha alt det.
Han var ekte og på vei til noe stort. En kompetent pilot. En helt.
Det bekrefter hvem han var som pilot og menneske.
Han hadde to barn og en kone som han elsket.
Men han satte livet på spill den dagen.
7. januar 1948 mottok operatører i kontrolltårnet på Godman Army Airfield
i Fort Knox i Kentucky melding
om et uidentifisert flygende objekt som svevde over basen.
Mange telefoner fra hele delstaten strømmet inn til politiet.
"Vi ser noe. Det er enormt. Det er metallisk. Hva er det?"
Flygelederne sendte umiddelbart melding til Kentucky Air National Guard.
Kaptein Thomas Mantell, som leder fire P-51-fly, blir sendt ut for å undersøke.
I løpet av få minutter nærmer Mantell og de andre seg det mystiske objektet.
Han meldte at den var blank, metallisk og enorm i størrelse.
Han hadde sett observasjonsvinduer.
Men så gir Mantell en oppsiktsvekkende ordre
til en av pilotene i formasjonen: Returnerer til basen og utrust flyet
med "hot guns", det militære uttrykket som betyr "Vær klar til å skyte".
Det har alltid interessert meg.
Det er som en rykende pistol. De visste hva som foregikk.
De visste at det var alvorlig, ellers ville de ikke gitt kommandoen.
Han gir kommandoen fordi han føler seg truet.
Han var erfaren og ville ikke gjort det med mindre han trengte det.
Mens det andre flyet forberedes til intergalaktisk kamp,
klatrer Mantell høyere og høyere i jakten på ufoen.
Han jaktet på den, og på rundt 20 000 fot mistet de kontakten.
Der starter mysteriet.
Kaptein Mantells fly blir sist sett mens det styrter mot bakken
og krasjlander på et jorde i Franklin i Kentucky.
Den samme byen som han ironisk nok ble født i 25 år tidligere.
En av de siste som så flyet, var den lokale beboeren Doyle Burnett,
som bare var syv år gammel da flyet falt ned fra himmelen på tragisk vis.
Vi hørte en eksplosjon, og så et fly på vei ned.
Den ene vingen løsnet og fløy tvers over jordet vårt.
Doyles kone, Patsy, var også vitne til ulykken.
-Er dette huset du vokste opp i? -Ja, det er det.
Var du her da flyet styrtet? Hvor gammel var du?
Jeg var fire år gammel, men jeg husker det godt.
-Du glemmer vel neppe det. -Nei, det går ikke.
Lyden da den traff taket. Det var verre enn en haglstorm.
I løpet av timer tiltrakk den forferdelig ulykken seg tilskuere fra hele området,
og pressen sendte ut nyheten om et militærfly som styrtet
mens det jaktet på en ufo.
-Dukket militæret opp? -Ja, de kom hjem til oss.
De vekket oss midt på natten, og det var en veldig kald natt.
Moren min spurte de militære offiserene hva som fikk flyet til å styrte,
og standardsvaret deres var: "Han fløy for høyt og gikk tom for oksygen."
Det har vært mange forklaringer på hvorfor kaptein Mantells styrtet,
men ingen offisielle rapporter nevner noe om en ufo.
Dette åpner for flere spørsmål enn svar.
Det kom en rapport som hevdet...
-Etter denne? Fra militæret? -Ja.
En militær rapport om at han kanskje jaget Venus.
Så kom det en annen rapport som sa at han kanskje jaget en værballong.
Venus-greiene er latterlige. Han ser værballonger hele tiden også.
De setter dem alltid ut fra basene. Om morgenen, før flyene tar av.
Alle snakket om det som skjedde.
-Flere trodde at det var en ufo. -Det var det ryktet som gikk.
Jeg trodde på det etter å ha sett alle nyhetene og all informasjonen om det.
De sier at det er en værballong eller noe annet,
men det var ingen værballong.
Jeg er nesten sikker på at det var en ufo.
Det var ikke noe som kom fra denne verden.
Hvorfor tror du det var en ufo?
Det er for mange spekulasjoner om hvorfor. En værballong og Venus.
Du ville aldri se Venus klokken tre på ettermiddagen.
-Det måtte være spesielle omstendigheter. -Ja.
Og du må være høyere oppe for å se den.
Et mysterium som må oppklares.
Utrolig at dere ikke har sett dette før, men dette er utstillingen.
-Den er flott. -Jeg elsker det bildet.
Dette er en del av flyet. De fant det på ulykkesstedet.
Dette er fantastisk.
-Det er veldig emosjonelt for meg. -Det må det være.
Det er emosjonelt for meg. og jeg kjente ikke mannen.
Kaptein Mantell vil for alltid være udødeliggjort i Franklins historie.
Nå har barnebarna hans endelig muligheten
til å hylle hans store offer.
Joe Phillips, bosatt i Franklin,
har tilbudt seg å kjøre Eric og Terry til ulykkesstedet
der bestefaren deres, en ekte amerikansk helt,
mistet livet i jakten på en ufo.
-Vi er rett foran det. -Her?
Men da den traff, ristet bakken. Folk kom for å se.
Det var en forferdelig dag...
Jeg er veldig følelsesladd nå.
Det betyr mye å vite at vi står her på bakken.
Ikke bare for Eric og meg, men for hele familien vår.
Flyet hans styrtet akkurat her som vi står. Det er utrolig.
Jeg lurer på hva han tenkte... Om han kom til seg selv?
Thomas Mantell tjenestegjorde på D-dagen. Han overlevde det,
og døde flere år senere i fredstid
over det kontinentale USA på jakt etter en ufo.
Og myndighetene sier "Det finnes ikke noe slikt."
Du må leve med det.
Du må forholde deg til at dette skjedde i familien din, med bestefaren din.
Jeg skulle ønske jeg kunne lindre sorgen, men jeg har ikke ord.
Ta den tiden du trenger.
Jeg vet ikke hvordan folk takler det.
Hvordan de får en avslutning, men jeg håper de får det.
La oss be en bønn. Kjære Gud, takk for denne dagen.
Vi vet at Tommy og moren og kona hans er sammen nå.
Det er den troen som bærer oss videre.
Vi elsker deg. I Jesu navn ber vi. Amen.
Verden fra kanskje aldri vite hva kaptein Thomas Mantell
møtte 35 000 fot oppe i luften.
Kan hans død ha vært en advarsel om at det verste er i vente?
Rich vil vite om militæret i så fall er forberedt på å slå tilbake.
Kaptein Mantell var den første piloten som døde i jakten på en ufo.
Ingen har noen gang fått ordre om å skyte på en
før i 1957, da major Milton Torres jr.
overlevde tidenes største ufo-konfrontasjon.
Han ble midtpunktet i nok en militær dekkoperasjon.
Rich henter inn Roderick Martin,
en feltetterforsker for det høyt respekterte ufo-nettverket
kjent som Mufon.
Etter å ha vært vitne til en ufo som jage et jagerfly da han var 12 år gammel,
har Roderick gjort det til sin livsoppgave å avdekke
hvorfor romvesener forfølger militæret vårt.
I dag har Roderick avtalt å møte major Torres' sønn, Geoffrey,
på organisasjonens årlige konferanse i Las Vegas.
Takk for at du møter oss i dag.
Vi har etterforsket flere hendelser der piloter jager ufoer,
men dessverre mistet noen av dem livet.
Faren din overlevde og kunne fortelle. Det er det som fascinerer oss i dag.
Vi tar det fra starten. Kan du ta oss tilbake til karrieren hans,
slik at vi få en liten forståelse der?
Min far tjenestegjorde i 20 år i luftvåpenet
og hadde over 300 kampoppdrag i Vietnam. Han var en høyt dekorert offiser.
Han jobbet for NASA under romfartsprogrammet.
Imponerende.
Jeg kan si at jeg har bodd blant helter. For han var en av dem.
På høyden av den kalde krigen
var hysteriet rundt fiendtlige invasjoner økende
og enhver indikasjon på et uidentifisert luftfartøy
satte militæret i høyeste beredskap.
20. mai 1957 er den amerikanske jagerpiloten Major Milton Torres jr.
stasjonert på en amerikansk militærbase i England
når han plutselig får ordre om å dra etter et mystisk objekt
som oppdages på bakkeradaren.
Den suser over himmelen i nesten 1100 kilometer i timen.
Torres forfølger fryktløst den uidentifiserte fienden.
Han sa: "Radarsignaturen var like stor som et hangarskip til havs."
Den var enorm.
Det merkelige lyset på Torres' radarskjer ligner ikke på noe annet han har sett.
Han jaktet på den på en radar mens den gjorde... Jeg husker
at den gjorde utrolige manøvrer som trosser all fysikk.
Det var ordene hans. "De trosset all fysikk."
Bevæpnet med et arsenal på 24 missiler, får Torres ordre om å angripe.
Det skremte vettet av ham, for man tenker
at man starter tredje verdenskrig. Hva i helvete er det jeg skyter på?
Likevel var han modig. Han gikk rett inn i det.
Men han tenker at dette er begynnelsen på... slutten.
Torres låser inn målet og gjør seg klar til å skyte...
Når du låser på og skyter, tar datamaskinen over.
Da datamaskinen tok over, forsvant den. To sveip på radaren, så var den borte.
Knærne hans skalv. Han sa: "Hva i helvete var det?"
Han ble helt skremt. Han ringte bakkeradaren
og sa: "Jeg vet ikke hva som skjedde, men den forsvant brått fra siktet mitt."
Når faren min forteller meg at det var et utenomjordisk fartøy,
kan det ikke ha vært noe annet. Det var et utenomjordisk fartøy.
Etter hendelsen drar Torres tilbake til basen,
der han umiddelbart blir avskåret av sin overordnede.
En av de menige hadde med seg en NSA-fyr i svart dress og slips.
-Den tradisjonelle "Men In Black". -Nettopp.
Fyren kom inn og sa:
"Liker du å fly, løytnant Torres?" Pappa svarte: "Jeg elsker å fly."
"Hør her", sa han.
"Hvis du avslører hva som skjedde, vil du aldri fly igjen.
Vi tar fra deg graden din, flysertifikatet ditt og du er ferdig."
Faren min sa: "Ja, sir."
Han sa: "Du skal aldri snakke om dette igjen. Det skjedde ikke.
Ikke si det til kona di eller til noen."
-50 år. -Ja.
Hvordan klarte han å holde på det så lenge uten å knekke?
Det tæret på ham.
Han hadde en låst boks i hodet, og du fikk det ikke ut av ham.
Hvordan var livet etter det for faren din?
Det verste var nok at han ikke fortalte det til faren sin.
Faren min sto bestefaren min nær.
At han ikke engang sa det til faren sin...
Det forvirrer sinnet og...
Han tok med seg i graven at han aldri fikk sagt det til faren sin.
Jeg tror han tok det med seg i graven.
Selv om Torres har forbud mot å snakke om ufo-møtet sitt,
hindrer det ham ikke i å skrive om det i all hemmelighet.
Han visste fra dag én at det var en dekkoperasjon.
Og han visste at det muligens kunne dø med ham.
Han var forutseende nok til å si: "Vet du hva?
Vi skal få på plass en erklæring, så det ikke blir borte."
I 2003 dukker Torres' beretning opp etter at det britiske forsvarsdepartementet
frigir tusenvis av sider med ufo-dokumenter
og offentliggjør dem.
Jeg hadde blitt bedt om å hjelpe med å fremme avklassifiseringen
og offentliggjøring av forsvarets ufo-filer.
Jeg kunne fungere som en slags mellommann
og advare Milton Torres om at det skulle komme ut
og jobbe sammen med ham i forhold til media.
I april 2009 inviterte Nick Pope major Torres til å tale på en ufo-konferanse
i Gathersburg i Maryland, der han endelig kunne dele sin historie med verden.
Uten mer fra meg
vil jeg overlate ordet til major Milton Torres.
Hvis du vil ha et uangripelig vitne. var Milton Torres det.
En dekorert helt. Han var virkelig den beste av de beste.
Siden da har jeg vært overbevist
om at det var et romvesen, og ingen kan snakke meg fra det.
Jeg så det selv. og jeg takker for deres...
Han kunne ikke fortelle historien uten å bryte sammen.
Følelsene tok overhånd.
Jeg var glad for at jeg var i stand til å gi ham en avslutning før han døde.
Tusen takk, Nick, for å ha bidratt med å ta opp dette.
Hvis ikke du hadde fått det frem, ville han ha tatt det med seg i graven.
Sent i livet fikk han endelig lettelse, og han var ikke lenger tynget av det.
For deg er det åpenbart en veldig personlig familiesak,
men la oss ikke glemme det.
Jeg vil ikke redusere faren din til bare å være en sak,
men vi kommer ikke unna
at det er en av de største og mest spektakulære ufo-hendelsene som fins.
Folk snakker om Roswell og andre store saker, men dette tilsvarer.
Hva er større og mer betydningsfullt enn å beordres til å skyte ned en ufo?
Etter Mufon-konferansen
konkluderer Roderick med at hvis militære beordret major Torres til å skyte,
må de ha visst at ufoer er en trussel.
Men hvordan kan vi vite om det er en utenomjordisk invasjon?
For å finne ut om ufoer truer luftrommet vårt
møter Rich og Roderick den undersøkende journalisten Melissa Tittl
på et sentralt sted.
Som datter av en veteran fra luftvåpenet
og med over to tiår med erfaring fra rapportering om ufoer,
har Melissa et vell av kontakter, inkludert Ted Roe.
Han er administrerende direktør i NARCAP,
rapporteringssenteret for unormale fenomener i luftfart.
Sammen vil de se nærmere på hans nesten 20 år lange forskningsarbeid
om pilotrelaterte hendelser med uidentifiserte luftfenomener,
mer kjent som UAPer.
Ted Roe, vi er så beæret over å ha deg her i dag.
Hvordan ble du involvert i dette?
Vi forsker spesielt på sikkerhetshendelser med fly.
Jeg ble involvert i denne typen forskning fordi UAP-hendelser
skjedde med meg. og jeg ønsket å forstå det bedre.
Kan du fortelle oss om en av opplevelsene dine?
Det dreide seg om en observasjon over Oakland i California i januar 1999.
Vi var på vei sørover på 880. Venninnen min, Susan, kjørte.
Omtrent 1,5 kilometer unna stoppet den ved Oakland Federal Buildings.
Så hoppet den og beveget seg raskere enn jeg rakk å blunke.
Jeg så en sylinder som var rundt 13 meter lang.
Den hadde to store, hvite lys på undersiden.
Da vi beveget oss langs veien, svingte den og gikk parallelt med bilen.
Så ble det av en eller annen grunn veldig mørkt veldig fort.
Vi tjente omtrent tre timer i tid.
Vi kjørte i ett minutt og 15 sekunder lineær tid,
og tre timer og litt til gikk.
Det er fantastisk!
-Forandret livet ditt seg fullstendig? -Absolutt. Jeg følte meg veldig dårlig.
-Det har blitt livet ditt? -Ja, det har vært mitt livsverk siden.
Vi har samlet data.
Jeg har over 100 år med rapporter om uidentifiserte luftfenomener.
Hva er noen av mønstrene du har lagt merke til i forskningen din?
Piloter melder vanligvis om fire grunnleggende varianter av UAP.
De rapporterer om lyskuler, kuler, sylindere og skiver.
Vanlige geometriske former. Det er de vi oftest ser i dataene.
Lyskuler utgjorde nesten halvparten av sakene som vi kjenner til nå.
Hvordan er samspillet mellom pilotene og lyskulene?
Vi har hørt om noen som kommer og sirkler rundt fly.
Andre observasjoner kan være at de kommer mot deg fra avstand og passerer deg.
Men det ser ut til å være et personlig aspekt ved flyets tempo.
-Personlig aspekt? -Den holder følge med flyet.
Det er en interaktiv kvalitet mellom den og flyet,
i motsetning til noe som bare passerer.
Hvorfor går de rundt flyene? Prøver de å samhandle?
Jeg tror at de henter informasjon.
-Hva tror du budskapet er? -"Se hva vi kan gjøre."
-Det er ganske skummelt. -Ja.
Veldig tankevekkende. Vi bør være oppmerksomme.
Det er ingen spøk. Nå ser det ikke bra ut.
Vi har snakket mye om militære hendelser.
Opplever du at kommersielle piloter melder seg?
Vi har Mr. Erik Delgado, en pilot
som opplevde en UAP i luften. Jeg undersøkte saken.
Han har 30 år i cockpiten og en militær karriere bak seg.
Og han er faktisk villig til å stå frem og snakke.
-Hva med en videosamtale? -La oss gjøre det.
-Hallo. -Hei, Erik.
Kan du fortelle oss litt om hva som skjedde?
Mitt navn er Erik Delgado. Jeg er kaptein på Boeing 767
for et fraktselskap i det sørlige USA. Målet vårt var Memphis.
Førsteoffiseren og jeg diskuterte turen,
og over venstre skulder ser jeg et enormt, hvitt lys.
Slå på baklyset? Å, det er på. Bra.
Jeg trodde det var et fly som roterte.
Jeg tenkte: "Herregud. han treffer oss." Det skremte meg.
Hendene mine var på kontrollene,
og jeg ventet på at alarmsystemet på flyet skulle begynne å skrike om nedstigning.
Jeg var veldig redd. Hjertet mitt hamret.
Det er som en kule. Se på den! Den pulserer og vises ikke på systemet!
Vri bryteren opp, og se om du ser noe på skjermen.
Systemet som varsler om trafikk i nærheten av flyene våre
reagerte ikke med verken lyd eller bilde.
Det er et uidentifisert flygende objekt, kompis. Så skummelt.
Da gikk det opp for meg: "Herregud, Det er et uidentifisert flygende objekt."
Jeg har fløyet i nesten 30 år og aldri sett noe lignende.
Det er fenomenalt. Se på det.
Der er flyet vårt, og det er ingen varsler. Bare været.
-Omtrent 65 km fra venstre vingespiss... -Det var ikke av denne verden.
Vi kan ikke konkurrere med den farten og manøvreringsevnen.
Hva om den hadde våpen?
Plasmaenergi av noe slag. En missil virker så utdatert. Trusselen er reell.
Hvis de ville det, hadde de løpt i sirkler rundt oss.
Hvis vi skulle assosiere dem med en fiendtlig overtakelse eller et kupp,
er det er nier på en skala fra én til ti.
Hva er hensikten deresr? Din gjetning er like god som min.
-Takk for at du var med oss. -En fornøyelse. Hyggelig å møte dere alle.
Når en som Erik stiller opp, forteller han nøyaktig hva han så.
Historier om UAP-lyskuler går flere tiår tilbake i tid.
Jeg tok faktisk med noen fotografier.
Dette er et foto fra andre verdenskrig da de kalte dem Foo Fighters.
Under andre verdenskrig var det en rekke piloter,
amerikanske, men også britiske,
som rapporterte om merkelige lyskuler som fulgte etter flyene deres.
Først trodde de at det var et nytt tysk eller japansk hemmelig våpen,
men de så ikke ut til å angripe, så den teorien holdt ikke helt vann.
Etter en rekke observasjoner av militære piloter,
ble de mystiske lyskulene snart kjent som Foo Fighters.
En radaroperatør var en fan av den gamle tegneseriestripen Smokey Stover,
og slagordet var: "Der det er mat, er det ild". Det var bare tull.
Han snakket om en av observasjonene, kastet ned tegneseriestripen
og sa: "Det er vel Foo Fighters." Og navnet festet seg.
Var det fingeravtrykkene til en annen sivilisasjon som overvåker oss
og ser på vår primitive, lille konflikt?
Var det noe med andre verdenskrig som vakte oppmerksomhet
fra andre sivilisasjoner i vår lille del av galaksen? Kanskje.
La meg gi et par eksempler.
Jeg tok med flere bilder av en lyskule over Catalina Island, tatt i 1947.
Og dette er et stillbilde fra Mr. Delgados møte i fjor.
Se hvor like de er.
Disse to bildene ble tatt med over 70 års mellomrom.
-Og de ser nesten like ut. -Ja.
Hva tror du de overvåker? Er det vår utvikling som mennesker
eller teknologien vår?
Jeg tror de er her for å okkupere,
som en del av sin overordnede plan for kolonisering eller ekspansjon.
Er de en trussel?
Det vil jeg tro. De er bedre enn oss på alle områder.
De respekterer ikke grenser. Vi kan risikere utryddelse.
Det kan være veldig ille.
Hvis romvesener bestemmer seg for å føre krig og ta over planeten vår...
Har menneskeheten en sjanse til å overleve,
eller vil en invasjon være slutten på verden slik vi kjenner den?
Etter møtene med med Ted Roe og Erik Delgado
mener Rich at vi befinner oss på et kritisk punkt.
Det er enda mer presserende for ham
å finne ut hvordan romvesener kan utføre et angrep.
For å undersøke romvesenets krigsplan
har Rich reist til Texas for å møte oberstløytnant Kent Johnson.
En høyt dekorert, pensjonert pilot fra luftvåpenet
som kanskje kan hjelpe Rich med å forstå romvesenenes evner.
Takk for at du står frem. Det er ikke lett for tidligere
eller nåværende militærfolk å stå frem, men jeg setter pris på det.
Jeg føler meg forpliktet på grunn av den siste rapporten som kom fra Kongressen.
Jeg tenkte at noen må få vite at det ikke er uvanlig og at det skjer.
Hva var din første opplevelse med ufoer?
Jeg fløy "Southern Watch"-oppdrag
over sørlige Irak for å holde de irakiske luftstyrkene nede.
Noen ganger er det lange strekninger hvor du utvider radaren
så langt det er mulig å komme, og jeg hevet den til maks høyde.
Jeg tenkte å bare kaste ut et snøre og se om jeg fikk napp.
En gang fikk jeg et lite glimt på radaren min,
og jeg kunne så vidt se at den var ganske høy,
men den beveget seg ganske raskt også.
Men så stoppet den brått og falt rett ned.
Den stakk fra meg i svært høy hastighet.
-Hvor fort stakk den? -Mer enn 30 000 kilometer i timen.
-Tuller du med meg? -Nei.
Det er mitt beste estimat. Jeg så på skjermen, og det var det jeg så.
Men brått stoppet den og gikk rett ned.
Jøss. Kan du fortelle om den andre observasjonen?
ET STED I SAUDI-ARABIA
I januar 1991 er oberstløytnant Kent Johnson på det han tror
er et rutinemessig treningsoppdrag i Saudi-Arabia under den første Golfkrigen.
Jeg jobbet for den amerikanske hæren. Jeg var i et OH-58 Kiowa-helikopter.
Det er et ubevæpnet tomanns-observasjonshelikopter.
Du skal få en bedre idé om hvordan miljøet så ut.
Det er den typen ørkenmiljø. Ganske flatt og karakterløst.
Det er meg og den andre piloten som var sammen med meg på oppdraget.
Dette bildet ble tatt rett før hendelsen inntraff.
Oberstløytnant Johnson og andrepiloten svever 15 meter over ørkensanden...
når noe på over halvannen kilometers avstand krever deres oppmerksomhet.
En illevarslende skygge på størrelse med en fotballbane...
suser mot dem i over 1600 kilometer i timen...
før den forsvinner ut i ørkenen.
Vi lette høyt og lavt, men jeg kunne ikke se hva som som kastet skyggen.
Så kommer skyggen tilbake, men denne gangen med hevnlyst.
Den går rett mot oberstløytnant Johnsons helikopter.
Plutselig stopper skyggen på mystisk vis rett foran dem.
Da den stoppet, reagerte den åpenbart på oss fordi vi var i flyvebanen.
-Bremser den? -Til null.
Den brøt med det vi forstår som fysikkens lover.
Det ville være som å løpe i en betongvegg
eller en fjellside i 30 000 kilometer i timen.
Det ville ha knust alt og alle rundt.
La meg vise deg noe som jeg tror du vil like.
For bedre å beskrive skyggen, den skarpe kanten,
kan du ser for deg noe som flyr i stor høyde.
Skyggen blir veldig uskarp, men når den kommer nærmere overflaten
blir skyggen skarpere og mer veldefinert.
I dette tilfellet var den svært veldefinert.
Det indikerer at den er veldig nær bakken.
Er det en trussel?
Det er et godt spørsmål. Et veldig godt spørsmål, for vi vet ikke.
Alt jeg kan si er: Hvis de har fiendtlige hensikter, hvilken sjanse har vi?
-Hva tror du det var? -Det kan ha vært en kamuflert ufo.
Siden vi ikke vet nøyaktig hva det er,
hva og hvem som kontrollerer den og hva slags teknologi som er involvert,
kan det være en trussel hvis det velger å være det.
Hvordan forsvarer du deg mot noe du ikke kan se
og ikke vet hvordan fungerer? Og vi vet ikke hva intensjonene deres er.
-Det skremmer livet av meg. -Meg også.
Hvis ufoer kan kamuflere seg og trosse fysikkens lover
er militæret forsvarsløst.
Men er dette noe regjeringen allerede vet
Blir vi lette ofre når romvesenene bestemmer seg for å angripe?
Etter møtet med oberstløytnant Kent Johnson
innser Rich at romvesenenes offensive kapasiteter
overgår all vår nåværende teknologi.
Hvis romvesener bestemmer seg for å angripe, har vi ikke en sjanse.
De kan ikke bare utslette militæret, men hele planeten vår.
Er dette skjebnesvangre utfallet noe regjeringen allerede vet?
Hvorfor prøver de i så fall å skjule det?
En som kanskje vet svaret, er pensjonert sersjant Jeremy McGowan fra luftvåpenet.
Som oppfinner av verdens første privateide UAP-sporer, O.S.I.R.I.S.,
er han selv på jakt etter svarene som militæret ikke gir oss.
Rich har bedt Roderick Martin om å møte ham i hjembyen Las Vegas.
-Dette er en kul bil, kompis. -Takk skal du ha.
Du er som en gal vitenskapsmann. Dette er som Ghostbusters for meg.
Bilen har blitt sammenlignet med ECTO-1 noen ganger.
Det er den ekte versjonen, men i stedet for å jakte på spøkelser,
leter jeg etter potensielle UAPer.
Jeremy har reist gjennom hele Nord-Amerika med O.S.I.R.I.S.
Den er utstyrt med en spesialisert radar, et magnetometer for å oppdage
eventuelle magnetiske felt fra ufoer
og et akselerometer for å identifisere bevegelser på himmelen
Formålet med kjøretøyet er ganske enkelt å avdekke sannheten
som jeg tror vi aldri får fra den amerikanske regjeringen.
Jeg tjenestegjorde i luftvåpenet i omtrent 12 år.
Ofte fikk vi beskjed om å pakke, sette oss på et fly
og bli utplassert uten forvarsel. Vi var en base med høy mobilitet.
I mars 1995 blir sersjant McGowan utplassert i Midtøsten
for å delta i en operasjon.
ET STED I ØRKENEN I JORDAN
Jeg ble transportert til midt i ørkenen.
Det eneste som var der, var et telt og en gigantisk trekasse.
-Hva tenkte du da? -Jeg visste ikke helt hva jeg skulle tro.
Det var rett og slett merkelig. Jeg hadde deltatt i Desert Storm.
Jeg hadde sett kamper der, og dette var ikke i nærheten av det jeg var vant til.
Men man skal ikke stille spørsmål. Bare følge ordre.
Er det vanlig praksis å bli informert før du drar til en slik situasjon?
Vi hadde ingenting. Vi hadde ingen papirer, ingenting.
Ordren var å ikke la noen komme i nærheten av kassen. Kommer de nær, så skyt dem!
Dette var en alvorlig ordre.
Jeg var bevæpnet med 240 skudd til geværet mitt
og jeg hadde 18 granater med meg.
-Hvor lenge pågikk det? -Jeg var der i tre dager og netter.
-Døgnet rundt? -Ja.
Det er ingen tilsyn eller militære offiserer.
Det er ingen der, så...
Jeg klatret opp på kassen, satte meg på kassen, la meg ned på kassen.
En kveld, mens han vokter den mystiske kassen,
opplever Jeremy noe som han aldri vil glemme.
Det er krystallklar himmel.
Du kan se opp og se hele Melkeveien passere foran deg.
Jeg satt der og så på stjernene med nattsynsbrillene mine.
Da jeg lente meg tilbake og så opp,
så jeg et skarpt lyspunkt som kom bakfra,
skjøt rett opp over meg,
svingte 90 grader til venstre, og skjøt mot venstre på under to sekunder.
Da den svingte, var det ingen kurve i svingen.
Det gikk ikke saktere. Så begynte det å gjenta seg.
Og det gikk om og om og om igjen.
-Hva tenker du nå? -Jeg vet ikke hva jeg skal tro.
Jeg så nettopp noe som trosser min forståelse
av flyfysikkens lover.
-Kan det ha vært stjerneskudd? -Stjerneskudd gjør ikke høyresving.
-Ok -Ikke i rett vinkel.
Det var ikke et fly, for vi var i en flyforbudssone.
Det var en dødsone for flytrafikk.
Nå som du har sett dette, må det rapporteres?
Jeg kunne ikke. Jeg klarte ikke å si det til noen.
I årevis har Jeremy lurt på hva som egentlig var i kassen.
Var den mystiske ufo-observasjonen i ørkenen i Jordan
på en eller annen måte knyttet til innholdet?
I 2019 får Jeremy endelig et svar
som også peker mot en dekkoperasjon av myndighetene.
Jeg endte opp med å si det til en fyr som var tilknyttet Seal Team 4.
Han fortalte meg detaljer om kassen, for han var på mottakerstedet.
Innholdet i kassen var faktisk et gjenfunnet atomvåpen
som hadde blitt stjålet fra Det russiske imperiet
på slutten av Den kalde krigen.
Det var en SS-24, som har plass til ti stridshoder.
Han opplyste at 8 av dem var på plass. For omtrent ni år siden
ble jeg diagnostisert med en helt spesiell og sjelden form for hudkreft
som bare forårsakes ved eksponering for stråling.
Etter kreftdiagnosen har ikke lenger Jeremy tillit til myndighetene...
særlig militæret.
Den dag i dag lurer han på hva mer de skjuler.
Myndighetenes forsøk på å skjule trusselen i luftrommet
er dokumentert gjennom historien.
Men nå viser nye opptak et utenomjordisk fartøy som forfølger militæret.
Det gjør det vanskeligere å skjule sannheten.
Uidentifiserte objekter under vann eller USOer
er det offisielle navnet på disse merkelige fenomenene
som lurer dypt nede i havene våre.
Vi har atomdrevne ubåter og hangarskip til sjøs.
Der det er vann, kan det være utenomjordisk ildkraft.
Hvis noen kjenner til dødelige trusler under vann,
er det pensjonert sjefsoffiser i den amerikanske marinen, Carson Shoemake.
Han har tjenestegjort på atomubåter, inkludert USS Tennessee
og USS Pennsylvania. Han har sagt seg villig til å møte Rich
for å hjelpe ham med å lage hypoteser om hva romvesenene planlegger.
Carson, i løpet av etterforskningen
fant vi mange tilfeller der ICBM-anlegg i nord
og andre deler av verden har blitt fullstendig stengt ned,
og det var ufoer i området på den tiden.
I desember 1966, i Minot, ble ti ICBM- missiler uskadeliggjort samtidig.
Hvordan er det mulig?
Jeg vet ikke om noen regjering på nasjonalt nivå er i stand til det.
Hvis det var en annen nasjon, er det en krigshandling.
Så når vi ser UAPer som kommer over USA, hvorfor skyter vi dem ikke ned?
Fra et militært synspunkt skal du aldri
lage bråk med noe du ikke vet hva var. Du vet ikke hva evnene deres er.
Hvis vi ser på dette fra et logisk synspunkt,
er de i stand til å reise intergalaktisk.
Hva skal du skyte dem ned med?
Det er et ganske narsissistisk syn å tro at vi er de eneste
som er i stand til å tenke intelligent, forske og utvikle
og har akselerert teknologi.
Vi vet ikke engang hvor stort universet er.
Tjenestegjorde du på ubåter som var i stand til å bruke atomvåpen?
Ja.
Har du noen gang sett noe utenom det vanlige?
Ja, jeg har sett noen få høyhastighetsfenomener.
-Under vann? -Under vann.
Når du ser på ekkolodd, har vi disse avbildningene.
Man vet at noe har passert raskt forbi
når det har pisket fra den ene siden av skjermen til den andre.
Kan du gi meg en indikasjon på utrolig høy hastighet?
Det passet ikke engang med kapasiteten til systemet vårt.
Det var raskere enn systemet.
Det fortalte meg at det er noe utenom det vanlige der ute.
Du må huske at alle snakker om å løfte blikket.
Ufoer... Ingen snakker om å se ned i vannet.
Om jeg var en intergalaktisk reisende som ville gjemme meg, hadde jeg valgt vannet.
Vi har ikke engang hele havet kartlagt.
I store deler av havet har vi ikke engang verifisert konturen av bunnen.
-Jeg trodde at de var helt kartlagt. -Nei.
-Hører dere ofte lyder? -Ja.
Ta meg med under vann og la meg høre hvordan lyder høres ut på ekkoloddet.
Jeg har noen på telefonen min.
Jeg kan ikke dele alt, for noe skal bli kontrollert og klassifisert.
Som denne her... Det er en hval.
Jøss, det er høyere enn jeg forventet.
Så har vi en annen
som faktisk er propellstøyen fra et skip...
-Det hører man. -Ganske åpenbart.
Her er det en som faktisk ikke er identifisert.
Det kanadiske militæret avdekket det, og de kalte det en USO.
Høres det ut som noe du har hørt før?
-Nei, det passer bare ikke. -Får det deg til å stusse?
Det vekker nysgjerrighet.
Jeg ville ønsket å vite mer om det. Man bør alltid være engasjert.
Man bør samle inn alle tilgjengelige data og være forberedt
på å analysere alt som troppene dine støter på.
For å finne ut mer om USOer og deres muligheter,
sender Rich Melissa Tittl for å møte noen
som faktisk sto ansikt til ansikt med en i sin tid i den amerikanske marinen.
I 2010 avtjener flygerlærling John Baughman tjeneste
på det atomdrevne hangarskipet USS Carl Vinson
underveis til Haiti på et humanitært oppdrag.
Men han aner ikke
at denne utplasseringen vil han aldri glemme...
Fortell meg om den dagen.
Det var en ganske rolig dag. Det skjedde ikke mye på flydekket.
Jeg tok en pause på styrbord side av båten.
Da la jeg merke til at under meg var det et objekt...
som lignet formen på en pastill.
Det er ikke en ubåt du har sett, men noe helt annet?
Den hadde ikke mange kjennetegn som kunne skille den fra en ubåt.
Vanligvis vil masten på en ubåt stikke opp av vannet.
I denne situasjonen så det ut som et fast objekt.
-Kan du vise hvordan det så ut? -Ja.
Den var omtrent seks meter lang og gikk fra min venstre til min høyre.
Mens den gjorde det, i den retningen den beveget seg,
kollapset den fremre delen og forsvant.
I sanntid forvandles den pastillformede USOen til en hesteskoform.
I løpet av få sekunder forsvinner den ned i havets dyp.
Fikk du panikk? Hvordan følte du deg?
Det neste jeg gjorde, var å prøve å glemme det jeg hadde sett.
Det merkelige møtet forblir hos Baughman,
for han mener at våre fiender, jordiske eller ikke,
er noen eller noe som vi ignorerer på egen risiko.
Hvis det var noe som ikke er fra denne planeten
og det undersøkte hangarskipet ditt,
ville ikke det også være litt mistenkelig? Hva om de hadde skumle motiver?
De ser det nok på samme måte som vi ser våre utenlandske motstandere.
Hvis de kom hit fra en annen planet,
er de mye mer avanserte enn oss. Målet er imidlertid det samme:
"Hvordan forsvarer vi oss mot en slik trussel?"
Er total utslettelse av menneskeheten nært forestående?
Eller er dette noe vi kan forhindre?
Hittil har utenomjordisk superintelligens i stor grad vært forbudt område
for seriøse, vitenskapelige studier.
Selv om myndighetene stilnet og latterliggjorde
de som snakket åpent om ufoer,
stoppet det ikke den berømte teoretiske fysikeren Michio Kaku.
Han mener at romvesener kan være menneskehetens største trussel.
Kalt den moderne Einstein,
regnes professor Kaku som én av de smarteste i verden.
Han har gått med på å møte Melissa om denne hastesaken,
for å dele noen av sine mest sjokkerende vitenskapelige funn.
Vi er ved et vendepunkt. Tradisjonelt har bevisbyrden ligget hos de troende
for å bevise at objektene var utenomjordiske. Nå er det omvendt.
Og nå har vi det rykende pistolen.
Rykter blir nå erstattet av militære videoer, radarobservasjoner
og infrarøde sensorrapporter som vi fysikere kan analysere bilde for bilde.
Det er en stor forandring.
Noen av møtene er helt utenom vår kunnskap om fysikk i dag.
Hvis de kan nå oss fra stjernene,
er de tusenvis av år mer avanserte enn oss.
Vi kan ha å gjøre med noe som involverer nye fysiske lover.
For det første vet vi at de kan bevege seg mellom Mach 3 og Mach 20.
3 til 20 ganger lydens hastighet.
De kan kjøre i sikksakk og skape G-krefter flere hundre ganger
sterkere enn Jordens tyngdekraft.
Det ser ut til å bryte med de fleste fysikkens lover.
Og objektene kan gå under vann!
Vi innså at vi har å gjøre med en teknologi som presser
grensen for hva vi vet om fysikkens lover.
Du nevnte USOene, som er farkostene som går i vannet.
Hva tenker du om det?
Hva har vann som de kanskje vil ha?
Først og fremst hydrogen. Hydrogen som drivstoff.
Med andre ord fyller de bensintankene sine.
Hav fulle av drivstoff som kan brukes til å drive romskip.
Kan det også skyldes at de gjemmer seg?
De kan for eksempel vedlikeholde utstyret sitt uten å å bli plaget
av det amerikanske militæret. Havet er et ideelt sted for dem.
Vi har kommet over et par historier om kamuflasje.
At ufoene og usoene har evnen til å skjule seg.
Alle fans av Star Trek vet at romskipene kan kamuflere seg og bli usynlige.
Utenomjordisk teknologi mestrer det trolig allerede.
Men hvorfor er de her? Hva vil de?
Ta filmen "War of the Worlds". Hatet marsboerne oss? Nei.
Hva ville marsboerne? De ville ha planeten vår.
Det er alt. Vi var bare i veien.
Professor Kakus alvorlige budskap kan være en vekker for menneskeheten
om at ufoer og usoer er noe å frykte....
og at vi må forberede oss på den dagen de bestemmer seg for å slå til.
Filmen Independence Day... Hva ville romvesenene?
De ville ha alt. Hver eneste smule av energi eller ressurser.
Det var parasitter. Parasitter som kommer inn som insekter
og bare tar alt de ser.
Hvis det kommer til stykket og vi må kjempe mot dem,
er vi i verste fall underbevæpnet, i undertall
og vi blir en fotnote. En fotnote i Melkeveiens historie.
Når det er en potensiell motstander i luftrommet
med teknologi som langt overgår alt vi har...
hvordan kan vi være fryktløse?
Hva om dette plutselig akselererer
fra å være en nervekrig til en ekte skytekrig?
Hvis de ikke vil ivareta våre interesser, er vi i trøbbel.
Vi har sett hva de har gjort...
Hvis vi ignorerer det, gjør vi det på egen risiko.
Ufo-fenomenet påvirker oss alle.
Mitt eneste håp og bønn er at vi er forberedt.
Neste steg kommer ikke til å være at de kommer i fred.
Det føles som krig!
Tekst: Kari Anne Hovelsen plint.com