O serie de apariții misterioase pe cer
Downloaded from YTS.MX
pune acum probleme de siguranță națională.
Piloții din Marină spun că au văzut ceva ce sfidează
Official YIFY movies site: YTS.MX
limitele cunoscute ale tehnologiei aviatice.
De mai multe decenii, guvernul SUA ignoră rapoartele
privind OZN-urile care ne hărțuiesc forțele militare.
Parte din ceea ce facem este să mințim publicul.
Ne plătiți să facem asta.
În sfârșit, o dezvăluire fără precedent a Pentagonului lămurește un lucru:
OZN-urile sunt reale.
Marina SUA a recunoscut, în sfârșit, clipurile video
care arată OZN-uri zburând prin aer sunt autentice.
Marina susține că încă nu știe ce sunt acele obiecte,
iar oficialitățile nu fac speculații.
Pentru prima dată, membri ai Armatei rup tăcerea...
Nu am spus niciun cuvânt despre acel incident aproape 40 de ani.
Cu revelații șocante...
Nu era nicio îndoială că un OZN ne-a dezactivat rachetele.
Și întâlniri înfiorătoare...
Nu se poate descrie în cuvinte.
E un fel de glob, frate. Privește... Pulsează!
Dar suntem oare pregătiți...
Un sigur OZN ar avea capacitatea să distrugă aviația militară.
pentru un război al lumilor?
Scenariul cel mai pesimist este că suntem vizați pentru exterminare totală.
VIZITE EXTRATERESTRE
WASHINGTON, D. C.
În iunie 2021, Pentagonul a dat publicității un raport oficial,
care detaliază 144 de întâlniri ale forțelor armate SUA cu OZN-uri.
Oficiali ai serviciilor de informații susțin că e tot ce știu despre OZN-uri,
dar criticii nu cred, printre ei, sursa guvernamentală Rich Emberlin.
Un adevărat veteran, aflat de 30 de ani în forțele de ordine,
a colaborat cu CIA, FBI și Serviciile Secrete,
Emberlin crede că e vorba de o mușamalizare de proporții.
Extratereștrii sunt o amenințare reală
și însăși existența noastră e pusă în pericol.
Acum, Rich își asumă misiunea de a expune
cel mai mare secret al guvernului.
De ce hărțuiesc extratereștrii forțele noastre armate?
Planeta noastră se află oare în pericol?
NEWELL, DAKOTA DE SUD
Azi, Rich se întâlnește cu ofițerul în rezervă din aviația militară, M. Woods
care știe din proprie experiență ce ascunde Armata.
Dumnezeule... Nu pot să cred că sunt pe drumul ăsta.
Pentru prima oară în 40 de ani, Mario revine la baza aeriană Ellsworth,
locul întâlnirii lui înfricoșătoare cu extratereștri,
care dovedește că OZN-urile sunt o amenințare pentru noi toți.
E incredibil că revăd locurile astea.
Aproape că am un sentiment de circumspecție
și totodată sunt emoționat să revin aici,
în locurile unde am fost când s-a întâmplat totul.
- Cred că e ciudat. - Este.
Aia e unitatea, November One.
Nu pot să cred că e tot aici. E același gard, incredibil.
Au trecut 43 de ani. Inima îmi bate extrem de tare.
Rich, n-am cuvinte când revăd unitatea asta azi.
- Te referi la faptul că e încă aici? - Da, aici. Există.
În timpul Războiului Rece, baza aeriană din Ellsworth, Dakota de Sud,
adăpostea 150 de rachete nucleare, toate asigurate, încărcate
și gata să fie lansate la comandă, la momentul potrivit.
În 1977, Mario Woods asigura paza la una dintre bazele de control
al lansării rachetelor, denumită 1 Noiembrie,
în ziua când viața avea să i se schimbe pentru totdeauna.
Stateam exact aici. Și am văzut, în partea de est,
acolo, la un unghi de 30 de grade, un obiect, la kilometri depărtare.
Era foarte strălucitor,
mai strălucitor decât orice este pe cer și pâlpâia.
Am stat și m-am uitat la el un minut, am fumat o țigară
și mi-am zis că e al naibii de ciudat.
Dar dacă te uiți în jur, nu e nimic aici.
Cel mai luminat lucru din zonă e unitatea asta.
Așa, de amuzament, am întors reflectoarele spre chestia aia,
am revenit afară, am fumat iar, nu făcea nimic.
Am dat să mă întorc înăuntru și m-am mai uitat o dată. Plecase.
- Pe loc. - Pur și simplu dispăruse.
N-am văzut când a plecat. Se evaporase.
Dar experiența lui Mario nu s-a terminat aici.
Chiar după miezul nopții, unitatea lui
a primit o alertă de maximă amenințare.
Avusese loc o spargere la November 5,
la un depozit de rachete, la 15 minute de unitate.
Mario și partenerul lui, sgt. Michael Johnson,
au primit ordinul să investigheze.
Dar în timp ce se apropiau de November 5, locul spargerii,
nu erau pregătiți pentru ce urmau să vadă.
A trecut mult de atunci, Rich.
Am emoții extreme.
- Deci, chiar aici este. - Exact aici.
Deasupra depozitului de rachete, plutea o sferă uriașă, strălucitoare,
de cca 30 metri înălțime și mai multe zeci de metri diametru.
Emana căldură, se simțea de aici.
Spun asta pentru că se putea simți
prin parbrizul camionetei.
- Radiații? - Da.
Mă trec fiorii când văd locul ăsta,
când îl simt.
Mă simt copleșit.
Aș spune că este normal.
Ăsta e...
E un desen...
Aici am oprit mașina ca să...
și ăsta e gardul unității.
Mario își amintește cu însuflețire confruntarea paralizantă
cu amenințătoarea sferă strălucitoare...
dar evenimentele terifiante care au urmat
au rămas ascunse în sinea lui mulți ani.
Până când un specialist în hipnoză l-a ajutat
să dezgroape amintirile ascunse.
22 IANUARIE 2016
Stai întins, ești complet relaxat, iar mintea începe să rătăcească
și ajunge în perioada când erai în Armată.
Înainte să se întâmple ceva, erai în mașina de patrulare.
- Ce s-a întâmplat după aceea? - Îmi era frică să cobor.
Ar fi trebuit să cobor, dar n-am putut. Mi-era teamă.
E-n regulă. Acum ești în siguranță, Mario. Privim doar un film.
Bine? Trage aer în piept și privește imaginea.
Parcă atomosfera din jurul nostru fusese asiprată.
Vă era greu să respirați?
Da, nu aveam oxigen. Nu aveam aer.
M-am ridicat pe marginea ferestrei
și am îndreptat lanterna spre chestia aia.
Nu într-un mod diferit de cel practicat la baza de control.
Și aproape imediat, presiunea a încetat.
Ai simțit că ai comunicat cu ei?
M-am simțit de parcă aș fi cerut...
Ajutor.
Interacțiunea cu OZN-ul la depozitul de rachete nucleare
a fost șocantă în sine, dar pe Mario și pe sgt. Michael Johnson
îi aștepta mult mai mult decât atât,
o întâlnire paralizantă cu mai multe ființe extraterestre.
Câți erau?
- Patru. - Bine.
Și unul înalt în spatele lor.
Cât de înalt era acela?
1.80 poate... Nu știu. Era diferit.
- Îl poți descrie? - Da.
Avea un cap prelung.
Avea un cap foarte alungit.
Când s-a uitat la mine, a privit prin mine.
Ceilalți, mai mici, nu m-au deranjat atât de tare ca el.
Stăteam aici.
Și îmi amintesc niște șoapte. E tot ce am auzit.
Ce e în jurul tău?
Sunt într-o încăpere, într-o zonă de verificare...
Mă examinau, iar eu am întrebat: "Unde e Michael?"
Iar ei mi-au spus să nu-mi fac griji.
Nenorocitul ăla mare, înalt se uita la mine.
Se uita...
Nu-mi place tipul ăsta.
Are o uniformă cu încrețituri, un fel de ofițer superior.
Tipul înalt nu e o persoană de treabă...
Simt acum o pișcătură pe partea stângă inferioară.
Ca și cum m-a înșfăcat cineva rapid. Nu e plăcut.
Și, din clipa aceea, nu-mi mai amintesc nimic.
Până să-mi dau seama, eram la 8-10 km în direcția aia,
într-un loc numit Newell Lake, un lac de acumulare pentru toată zona.
Siguranța militară i-a localizat pe Mario Woods și pe sgt. Johnson
și i-a dus la un control medical.
Odată lămurită situația,
li s-a spus să nu mai spună nimănui niciodată despre această experiență.
Doamne, încă pot simți mirosul din aer.
Nu se poate descrie în cuvinte.
Simțurile îți sunt... nu le poți nici...
face față.
- Orice ar fi lucrurile alea... - Trebuie să privești înainte.
Trebuie.
Ai simțit o amenințare?
A fost atât de copleșitor, mental și vizual,
încât nu știai dacă să te temi,
s-o iei razna, să tragi într-acolo.
Și fiecare dintre lucrurile astea nu era cel corect.
Nu asta trebui făcut.
- Nu ai soluții. - Da.
Au făcut ce și-au propus.
Și vor continua să o facă.
Mereu au făcut asta și nu s-a terminat.
NEWELL, DAKOTA DE SUD
Experiența bulversantă a lui Mario Woods l-a bântuit peste 40 de ani,
dar încercarea Armatei de a ascunde adevărul e și mai înfricoșătoare.
De ce brusc guvernul voia să le închidă gura martorilor?
Încercau să ascundă interesul extratereștrilor
pentru bazele noastre militare?
Mușamalizarea clasică sugerează că am putea fi
într-un pericol mai mare decât credem.
E incredibilă povestea întâlnirii tale cu OZN-urile.
Nici nu-mi pot închipui cum a fost.
Dacă crezi că povestea mea a fost înfricoșătoare,
aș vrea să discuți cu căpitanul David Schindele.
Era la baza aeriană Minot din Dakota de Nord.
- Ne poți pune în legătură cu el? - Da.
Are o poveste foarte interesantă, terifiantă.
Ca și lui Mario Woods, și căpitanului David Schindele
i s-a pus călușul în gură,
când unul dintre cele mai negre coșmaruri a devenit realitate.
Numele meu este David D. Schindele, căpitan în rezervă, Aviația SUA.
În 1966, am fost implicat într-un incident
la baza aeriană Minot, din Dakota de Nord.
În 1966, cpt. Schindele a avut monumentala răspundere
de a lansa rachete nucleare dintr-o unitate strict secretă.
Astăzi, a primit acces la o unitate aproape identică,
la Minuteman Missile Museum din Dakota de Sud,
și îi arată lui Rich cum a executat cea mai periculoasă activitate
și ce s-a întâmplat când un OZN a preluat controlul unui întreg arsenal
de arme nucleare.
- Coborâm 18 metri. - 18 metri.
- Pentru ce?
- Te întrebi de ce adâncimea asta? - Da.
Pentru că, dacă e să fim atacați nuclear,
trebuie efectiv să sape să ne dezgroape.
Și, cu cât ajungem mai jos, cu atât mai bine.
Am înțeles.
Incredibil.
Rich, aici mi-am petrecut aproximativ trei ani din viață.
Uimitor!
- Deci, ăsta e biroul tău? - Da, Rich.
Ăsta e locul unde stă comandantul adjunct al echipajului.
Și, când primește mesaj
de la Sistemul Primar de Alertă să lanseze rachetele,
deschide acest seif.
Identifică ce rachete vor lansa.
Avem aici 10 comutatoare, unul pentru fiecare rachetă.
La apogeul Războiului Rece,
rachetele nucleare erau îndreptate spre Rusia.
O singură greșeală aici, jos,
și se putea declanșa al treilea război mondial.
Erai tânăr, aveai 20 și ceva de ani, răspundeai de rachete
care puteau distruge zone întregi sau chiar întreaga lumea.
Întocmai. Aveam o răspundere uriașă și am simțit-o.
Dar nimic nu-l putea pregăti pe cpt. Schindele pentru ce s-a întâmplat
într-una dintre nopțile cele mai cumplite, precedată în mod nevinovat
de o dimineață rece de septembrie.
Povestește-mi despre ziua aceea.
Te-ai trezit, ai luat micul-dejun și te-ai uitat la știri la Minot.
Ce ai văzut?
Prezentatorul TV a spus ceva de genul
că locuitori din Mohall, Dakota de Nord au văzut lumini ciudate peste noapte.
Și le atribuiau unui OZN. Aceste lumini erau în vestul orașului.
Când am auzit asta, m-am gândit:
"Doamne, voi fi de serviciu la unitatea November, la vest de Minot."
Odată ce cpt. Schindele ajunge la unitatea de control,
subiectul OZN e pe buzele tuturor.
Directorul de securitate a zborurilor s-a apropiat de mine și mi-a zis:
"Ai auzit ce s-a întâmplat azi-noapte?"
Directorul i-a spus cpt. Schindele că un OZN misterios, în formă de disc,
de cca 30 metri diametru,
a invadat cerul în partea de vest a centrului de control.
Îmi dădeam seama din vocile lor, privindu-le fețele
că fusese o experiență terifiantă pentru ei.
Nu ieșiseră afară, nu doriseră să se apropie de el. Atât de înfricoșător era.
Pentru un moment, OZN-ul nu s-a mișcat de pe loc,
până când a dispărut brusc în spațiul deschis.
Dar ce s-a întâmplat după aceea îl va urmări mereu pe cpt. Schindele.
Aceasta este consola de control al lansării, unde stă comandantul
și monitorizează rachetele.
Se poate vedea că luminile verzi indică faptul
că rachetele sunt pregătite pentru a fi lansate.
Primul lucru pe care l-am văzut a fost că nu erau lumini verzi.
Toate erau stinse, dar erau aprinși alți indicatori,
luminile galbene și roșii.
Luminile aprinse însemnau că ceva nu e în regulă?
Da. Și mai ales fără lumina verde, lansarea devenea imposibilă.
Cu doar câteva clipe înainte,
toate cele 10 rachete nucleare erau pregătite de lansare,
dar brusc, ceva le dezarmase,
lăsând nu doar SUA,
ci întreaga lume vulnerabilă la un atac inamic.
Era o problemă foarte gravă,
fiindcă nu mai fuseserăm niciodată într-o astfel de situație.
Era neîndoielnic că un OZN
ne dezactivase rachetele.
Evenimentul năucitor l-a făcut pe cpt. Schindele să se întrebe
dacă nu cumva SUA se confruntă
cu o amenințare vitală din partea unui inamic nou.
Dacă pot face asta, în ce mod ne-ar putea amenința?
Dacă au reușit să ne dezactiveze rachetele nucleare,
m-am întrebat ce altceva ar mai putea face?
Ar putea îndepărta focoasele nucleare?
Și de ce ar face asta?
Pentru a pregăti terenul de luptă, pentru a slăbi forțele adversarului?
E o întrebare bună.
Armata este de mult hărțuită în acest fel.
De fapt, comandantului și mie, imediat ce am ajuns la suprafață,
în dimineața următoare, ni s-a spus să nu mai pomenim despre incident.
Ni s-a spus: "În ce vă privește, lucrul ăsta nu s-a întâmplat deloc.
Să nu mai vorbiți cu nimeni despre asta, nici măcar între voi."
55 de ani. Atât a păstrat secretul cpt. Schindele,
un secret care l-a măcinat până în 2013,
când a mărturisit, în mod eroic,
în fața a șase foști membri ai Congresului,
la Clubul Național de Presă.
Am fost implicat într-un incident la baza aeriană Minot, din Dakota de Sud.
Mi s-a spus să nu mai vorbesc niciodată despre acel incident
și, de asemenea, că, în ce mă privește, "Nu a avut loc".
Din acest motiv mă aflu azi în fața dv. , destul de emoționat,
de fapt, foarte emoționat,
pentru că nu am mai ieșit în față până acum ca să vorbesc despre acest lucru.
- A fost greu să iei cuvântul? - A fost foarte greu.
Aveam emoții, cum cred că am și acum.
Înțeleg de ce te-a frământat atâția ani problema.
Știai că s-a întâmplat ceva și nu ai putut spune nimănui.
Nici soției nu i-am putut spune atunci.
Nu am putut spune nimănui pentru că eram integru,
însă acum prevalează adevărul.
- Sunt obligat să spun adevărul acum. - Înainte ai respectat niște ordine.
- Acum respecți adevărul. - Da.
Dar care este adevărul? Și de ce Armata îl ascunde?
Exact asta își propune să afle Rich.
După întâlnirea cu cpt. David Schindele,
Rich Emberlin e convins că OZN-urile au puterea
de a porni oricând un război.
De fapt, aproape că s-a întâmplat asta când forțele armate ale SUA
au deschis focul asupra unei flote de OZN-uri
în lupta de la Los Angeles.
În săptămânile frenetice care au urmat atacului fatal de la Pearl Harbor,
mulți americani s-au temut că o invazie a japonezilor
în partea continentală a SUA e iminentă.
Dar potrivit lui Nick Pope,
un fost cercetător al OZN-urilor de la Ministerul Apărării din Marea Britanie,
aceștia nu erau singurul inamic de care SUA trebuia să se teamă.
Războiul întindea nervii tuturor. Toată lumea era tensionată.
Era multă panică și isterie.
Pe 25 februarie 1942, coșmarul a devenit realitate,
când radarul militar a detectat ceea ce părea a fi un avion inamic
la cca 200 km vest de Los Angeles.
A apărut un obiect ciudat
și apărarea de coastă a deschis focul.
În timp ce panica punea stăpânire pe Los Angeles,
curentul s-a oprit în oraș,
iar forțele armate au tras 1400 de cartușe spre cerul întunecat.
Acea noapte, în timpul luptei de la Los Angeles,
a fost ca un film de la Hollywood. Haosul se instalase.
În dimineața următoare, locuitorii din L. A. s-au trezit
așteptându-se să vadă o invazie japoneză în larg.
Dar spre surprinderea lor, s-a întâmplat exact opusul.
Nici urmă de avioane sau armament japonez.
Nu erau dovezi că ar fi avut loc un atac japonez,
dar fusese văzut un obiect ciudat.
Mulți cred că obiectul misterios care a produs panica în oraș
a fost, de fapt, un OZN, dar Armata neagă vehement astfel de acuzații.
Ce mă uimește pe mine e că, dacă ne atacau japonezii,
cum au reușit să stopeze avioanele lor de vânătoare în aer?
S-au tras 1400 de gloanțe și niciunul n-a fost nimerit?
Și apoi, brusc, au plecat.
Până în ziua de azi, ce s-a întâmplat în lupta din L. A.
rămâne un mister absolut.
Bătălia din Los Angeles
este unul dintre multele incidente istorice neelucidate de Armată.
Dar ce încercau să ascundă?
Reacția guvernului la incidentele cu OZN-uri este cea tradițională:
dezmințire, minimalizare, demitizare.
Cred că motivul pentru care CIA sau alte structuri de informații
ar mușamaliza aceste lucruri este unul militar.
Nu ne puteți proteja și știți asta.
În urma celui de-al Doilea Război Mondial,
Armata și-a dat brusc seama că ne confruntăm cu un nou inamic.
Cu cât au ieșit la suprafață mai multe povești despre OZN-uri,
cu atât guvernul a continuat mușamalizarea.
Cea mai cunoscută a avul loc în 1947,
când un OZN s-a prăbușit lângă Roswell, New Mexico.
A FOST GĂSITĂ "FARFURIA ZBURĂTOARE"
Roswell este efectiv punctul zero
al fenomenului OZN modern.
Marina militară nu are nicio aeronavă sau rachetă
în formă de farfurie zburătoare în niciunul dintre aceste programe.
Aviația militară însăși a recunoscut oficial existența farfuriilor zburătoare.
Cu 47 de ani în urmă ceva s-a prăbușit în deșert, lângă Roswell.
Și timp de 47 de ani, Pentagonul a mințit în legătură cu asta.
A fost acel incident când ceva s-a prăbușit.
A fost ziua când s-a depășit nivelul luminilor de pe cer
și ne-am confruntat cu o realitate fizică,
iar Armata SUA a recunoscut acest lucru.
Declarațiile de presă surprinzătoare au devenit rapid titluri de primă pagină
în toată lumea.
Dar după numai 24 de ore, guvernul s-a răzgândit.
În următoarea zi, au schimbat versiunea,
spunând că era un balon meteorologic.
În loc de o farfurie zburătoare, guvernul susține acum
cu OZN-ul neidentificat a fost confundat cu un balon meteorologic.
E clar că, la un nivel mult mai înalt, cineva a zis:
"Nu putem spune 'farfurie zburătoare'. Trebuie să dezmințiți."
În opinia mea, președintele SUA a aflat
a doua zi și a spus: "Scăpați de povestea asta." Și așa au făcut.
Dezmințirea de către Armata SUA și guvern a prăbușirii de la Roswell
a intrigat publicul aproape 80 de ani.
Lumea spune că nu poți păstra un secret atât de mare.
Ba da, poți.
Istoria ne arată iar și iar că pot fi păstrate secrete uriașe.
Ce anume mușamalizează, de fapt, guvernul?
Cineva care cunoaște răspunsul este agentul X,
un fost agent CIA, care a fost de acord să discute cu Rick,
cu condiția să nu-i fie dezvăluită identitatea.
E incredibil că va sta de vorbă cu mine,
pentru că riscă mult să discute despre lucruri ca OZN-urile.
AGENTUL X FOST AGENT CIA
Când am venit să lucrez la sediu, nimeni nu avea birou.
Stăteai unde ți se părea mai convenabil.
Demult, în anii '40, '50, apoi în anii '60,
lucrurile stăteau în cutii și sertare de birou.
Era plin de documente și nimeni habar nu avea ce conțin.
Când Agenția a intrat în era modernă, au apărut birourile cub și unele lucruri
au ajuns în cutii mari de carton.
Toate cutiile ajungeau într-un loc din bibliotecă
numit "Colecția Istorică de Date Secrete".
Într-o zi, am intrat acolo, erau rafturi de metal pe care erau așezate cutiile,
iar pe una scria: "Roswell".
Mi-am zis: "Pe bune?"
Am deschis-o și sub nicio formă
nu vă pot spune
ce anume am văzut acolo.
Erau materiale, ziare, alte obiecte.
100% garantez din toată inima că evenimentul de la Roswell a avut loc.
A fost o navă, în mod sigur cadavre.
Dincolo de asta, nu știu unde a ajuns restul. Nimeni nu știe.
Dacă într-adevăr un OZN s-a prăbușit la Roswell
și au fost recuperate cadavre de extratereștri,
de ce guvernul a trecut totul sub tăcere?
Rich se întreabă dacă militarii știau ce plănuiau extratereștrii.
După ce a aflat adevărul despre Roswell de la agentul X,
lui Rich i-a mai rămas o întrebare.
Ce căuta OZN-ul acolo?
Poate că extratereștrii s-au prăbușit înainte să ajungă la destinație.
Oare se îndreptau, de fapt, spre White Sands Missile Range?
Cea mai mare bază militară din lume
și locul de testare a primei bombe atomice.
Proximitatea bazei White Sands, un loc de testare a armelor secrete...
Faptul că e aproape de Roswell
nu este o coincidență.
Pentru a încerca să afle de ce extratereștrii vizau White Sands,
Rich se întoarce în anii '40,
când guvernul SUA a autorizat pentru prima oară un program strict secret
de testare nucleară. Nume de cod: "Proiectul Manhattan".
Scopul lui era să creeze prima bombă atomică din lume.
Pe 16 iulie 1945,
eforturile lor au dat, în sfârșit, roade.
După trei ani de cercetare, prima detonare nucleară,
cunoscută drept Trinity Test, a avut loc în deșertul New Mexico.
Oare Trinity Test le-a atras cumva atenția extratereștrilor
din spațiul cosmic?
Atunci au aflat despre armele noastre nucleare?
Ar putea însemna că au luat în vizor forțele noastre armate?
Testul Trinity a avut impact pe o suprafață uriașă.
Efectele lui s-au simțit la 160 km distanță.
A spart ferestre la circa 200 km distanță.
Testul Trinity a eliberat o forță de explozie de 21 kilotone,
echivalentă cu 10.000 de tone de dinamită
și a produs o lumină puternică, orbitoare
un nor uriaș, ca o ciupercă cu înălțimea de aproape 11.600 metri.
Puneți-vă puțin în locul unui strateg de război extraterestru,
care ar privi Terra și ar vedea Testul Trinity.
Este momentul când ar trebui să-și facă un alt plan,
dându-și seama că au de a face cu o putere nucleară.
Pământul are acum arme nucleare și, cu tehnologia rachetelor,
poate că au capacitatea de a duce aceste lucruri în spațiu.
9 iulie 1962
Detonarea unei arme nucleare în spațiul cosmic a devenit realitate
când o rachetă de testare, Starfish Prime,
a fost lansată de pe insula Johnston,
la 1448 km la sud-vest de Hawaii.
Starfish Prime a fost un eveniment uluitor.
A fost o... detonare la 400 km în spațiu.
Iată-ne deodată
detonând bombe nucleare nu doar la sol, ci și în spațiu.
Am dus lucrurile la alt nivel.
În acel moment, niște extratereștri care priveau spre Pământ și-au spus:
"Este o planetă pe care trebuie s-o supraveghem îndeaproape."
De 100 de ori mai puternic decât Trinity Test,
Starfish Prime a fost cea mai mare armă nucleară detonată vreodată
în spațiul cosmic.
A produs un impuls electromagnetic care a stins luminile stradale
și a dus la interferențe radio.
Ne-a făcut să ne întrebăm dacă a fost văzută și în alte dimensiuni.
E ca și cum ai suna clopoțelul la cină, spunând:
"Iată-ne. Atacați-ne!"
E posibil ca exploziile nucleare să fi atras extratereștri spre noi,
dar care era planul lor odată ajunși aici?
Atunci au început oare OZN-urile să ne supravegheze forțele militare?
Rich merge la Franklin, în Kentucky, să afle.
Pentru mulți, Franklin, Kentucky, pare un oraș tipic din sud,
dar dincolo de această aparență se ascunde un mister întunecat.
Aici, în 1948, pilotul de vânătoare de 25 de ani,
cpt. Thomas Mantell,
a fost pe prima pagină în toată lumea, după ce a murit urmărind un OZN
pe cer deasupra orașului Franklin, Kentucky.
La mai bine de 70 de ani de la tragicul lui accident aviatic,
comunitatea reclamă încă răspunsuri.
Inclusiv nepoții lui Mantell: Eric și Terry Mantell.
- Salut, băieți. - Salut. Ce mai faci?
- Rich Emberlin. - Eric Mantell, mă bucur să te cunosc.
- Terry Mantell. - E o onoare să vă cunosc.
7 ianuarie 1948
Rich crede că-l pot ajuta să înțeleagă cât de departe ar merge Armata
pentru a ascunde publicului în continuare adevărul despre OZN-uri.
Unele dintre aceste medalii sunt uimitoare.
- Pentru un tip care avea 25 de ani? - 25.
Avusese deja două mențiuni de merit din partea Președinției.
Asta e o decorație de prim rang. Crucea pentru Distincție în Zbor.
Să ai toate astea la 25 de ani
înseamnă că ai făcut ceva. Era un pilot de ispravă. Un erou.
Confirmă ce fel de pilot era, ce fel de persoană,
avea doi copii, o soție pe care o iubea foarte mult.
Și, totuși, și-a riscat viața, orice s-ar fi putut întâmpla în acea zi.
Pe 7 ianuarie 1948, operatorii din turnul de control
de la baza militară aviatică Godman din Fort Knox, Kentucky,
au primit un raport că un OZN survola baza.
În statul Kentucky, poliția a fost asaltată de apeluri telefonice.
"Vedem ceva uriaș, metalic. Ce este?"
Controlorii au anunțat imediat garda națională aeriană din Kentucky.
Cpt. Thomas Mantell, care conducea o escadrilă de patru avioane P-51,
a fost trimis să investigheze.
După câteva minute, Mantell și piloții lui s-au apropiat de obiectul misterios.
A raportat că era strălucitor, metalic, uriaș,
că avea ferestre de observare.
Dar apoi, Mantell i-a dat un ordin incredibil
unuia dintre piloții escadrilei:
să revină la bază, să-și înarmeze avionul
cu "arme fierbinți", termenul militar însemnând "pregătiți-vă de tragere".
Asta mi s-a părut foarte interesant pentru că
e o dovadă în acest caz. Știau ce se întâmplă.
Știau că e o chestiune gravă. Nu ar fi dat acel semnal fără motiv.
A solicitat înarmare pentru că se simțea amenințat.
Era experimentat, nu ar fi cerut așa ceva dacă nu era necesar.
În timp ce celălalt avion se pregătea pentru o luptă intergalactică,
Mantell a urcat tot mai sus urmărind OZN-ul.
Deci, a urmărit chestia asta și, pe la 6000 metri, au pierdut contactul.
Atunci începe misterul.
Avionul cpt. Mantell este văzut ultima oară când se precipită spre sol
și se prăbușește pe un câmp în Franklin, Kentucky,
în orașul în care, culmea, se născuse cu 25 de ani în urmă.
Unul dintre ultimii care au văzut avionul a fost localnicul Doyle Burnett,
care avea 7 ani la prăbușirea tragică a avionului.
Am auzit o explozie și, când ne-am uitat în sus, am văzut un avion în vrie.
O aripă s-a desprins și a zburat peste câmp.
Și soția lui Doyle, Patsy, a asistat la prăbușire.
- Asta e casa părintească? - Da. Aici am crescut.
Aici erați când s-a prăbușit avionul?
- Da. - Câți ani aveați?
Patru, dar îmi amintesc bine.
- Nu cred că ați putea uita. - Nu, nu pot.
Zgomotul când a lovit acoperișul a fost...
A fost mai rău decât ploaia cu grindină.
În câteva ore, la locul accidentului îngrozitor au venit curioși din regiune,
iar în presă apăreau știri despre un avion militar prăbușit
în timp ce urmărea un OZN.
A venit și personal militar?
Da, au venit la noi acasă,
ne-au trezit în miez de noapte. Era o noapte foarte rece.
Mama i-a întrebat pe ofițerii militari ce a cauzat prăbușirea avionului,
iar răspunsul lor a fost unul standard:
" A zburat prea sus și a rămas fără oxigen."
Au fost multe încercări de a explica
ce a provocat prăbușirea avionului cpt. Mantell,
dar niciun raport oficial nu menționează nimic despre vreun OZN.
Iar asta lasă loc mai multor întrebări decât oferă răspunsuri.
A apărut apoi un raport care susținea că...
- După acesta? - Da.
Unul militar?
Da, un raport militar spunea că probabil urmărea planeta Venus.
Altul spunea că probabil urmărea un balon meteorologic.
Chestia cu Venus e ridicolă. Baloane meteorologice vedea tot timpul.
Sunt mereu lansate de la astfel de baze.
Le lansează dimineața înainte să-și ia zborul avioanele.
Toată lumea vorbea despre ce se întâmplase.
Mai multă lume credea că a fost un OZN.
Așa se zvonea.
Am crezut și eu la fel după ce am văzut toate știrile și informațiile despre asta.
Mereu spun că e un balon meteorologic sau altceva,
dar nu era niciun balon.
Sunt aproape sigur că era o farfurie zburătoare.
Nu era ceva din lumea noastră, sunt sigur.
De ce credeți că era o farfurie zburătoare ?
Sunt prea multe speculații legate de un balon meteo,
de Venus,
nu poți vedea Venus la trei după-amiaza.
- Ar fi nevoie de condiții speciale. - Sigur, așa e.
Ar trebui să fii mai sus decât a fost pilotul pentru a o vedea.
Este un mister care trebuie explicat.
Nu pot să cred că n-ați văzut vitrina asta până acum.
Grozav!
Îmi place poza asta.
Asta e o bucată din avionul bunicului vostru,
recuperată de la locul accidentului.
Uimitor!
- Mă simt foarte emoționat. - E normal.
Și eu sunt emoționat și nu l-am cunoscut.
Memoria cpt. Mantell va fi păstrată mereu vie
în istoria Franklin, Kentucky,
iar acum nepoții lui au, în sfârșit, ocazia
să-i omagieze marele sacrificiu.
Joe Phillips, locuitor din Franklin,
s-a oferit să-i ducă pe Eric și pe Terry la locul prăbușirii,
unde bunicul lor, un adevărat erou american,
și-a pierdut viața urmărind un OZN.
- Suntem chiar în fața lui. - Chiar aici e?
Când a căzut și a zguduit solul,
lumea a venit să vadă ce se întâmplase.
A fost o zi groaznică.
Sunt copleșit de emoții în clipa de față.
Înseamnă foarte mult să știm că suntem chiar în acel loc.
Nu doar pentru mine și pentru Eric, ci pentru toată familia noastră.
Avionul lui, P-51, era chiar aici, unde stăm acum.
E fantastic.
Mă întreb la ce se gândea? Dacă reușea să se gândească la ceva.
Acest om, Thomas Mantell, a participat la Ziua Z. A supraviețuit,
și a murit după câțiva ani, pe timp de pace,
în zona continentală a SUA, urmărind un OZN.
În situația în care guvernul spune că nu există așa ceva...
Și, totuși, trebuie să accepți asta.
Trebuie să accepți că lucrul ăsta i s-a întâmplat familiei tale, bunicului tău.
Mi-aș dori să vă pot alina pierderea, dar nu există cuvinte pentru asta.
Stai cât e nevoie.
Nu știu cum fac față oamenii unei astfel de situații.
Nu știu cum reușesc să-și ia rămas-bun, dar sper să o poată face.
Să spunem o rugăciune. Doamne, îți mulțumim pentru această zi.
Știm că Tommy, mama și soția lui
sunt acum împreună,
asta ne e credința și ea ne face să mergem înainte.
Te iubim. Ne rugăm în numele lui Iisus. Amin.
Lumea s-ar putea să nu afle niciodată ce a văzut cpt. Thomas Mantell
la 10.000 de metri în aer.
Oare se poate ca moartea lui să fi fost o avertizare
și ce e mai rău abia să urmeze?
Dacă e așa, Rich vrea să afle dacă Armata e pregătită să riposteze.
În timp ce cpt. Mantell a fost primul pilot care a murit urmărind un OZN,
nimeni nu a primit ordinul să tragă într-unul,
până în 1957, când maiorul Milton Torres jr. a supraviețuit
celei mai mari confruntări cu un OZN din toate timpurile.
Și a devenit elementul central al altei mușamalizări a Armatei.
Rich îl aduce pe Roderick Martin,
un cercetător de teren de la respectata organizație Mutual UFO Network,
cunoscută ca Mufon.
După ce a fost martorul urmăririi unui avion de vânătoare de către un OZN
la vârsta de 12 ani,
Roderick și-a fixat ca misiune să descopere
de ce extratereștrii ne hărțuiesc forțele militare.
LAS VEGAS, NEVADA
Astăzi, Roderick a aranjat o întâlnire cu fiul maiorului Torres, Geoffrey,
la conferința anuală a organizației din Las Vegas.
Jeff, îți mulțumesc că te-ai întâlnit astăzi cu noi.
Am cercertat diverse incidente în care au fost implicați piloți
urmărind sau amenințând un OZN,
dar din păcate unii dintre ei și-au pierdut viața.
Tatăl tău a supraviețuit
și a povestit. Asta ne preocupă astăzi.
Să o luăm de la început. Spune-ne despre cariera lui
ca să putem înțelege despre ce e vorba.
Tata a făcut parte timp de 20 de ani din aviația militară a SUA
și a avut peste 300 de misiuni de luptă în Vietnam.
A fost un ofițer multiplu decorat.
A lucrat și pentru NASA, în timpul Programului Spațial.
Impresionant.
Pot spune că am trăit pe tărâmul giganților, iar el era unul dintre ei.
La apogeul Războiului Rece,
creștea isteria legată de invaziile inamice
și orice apariție a unei aeronave neidentificate
punea forțele armate în alertă maximă.
Pe 20 mai 1957, pilotul de vânătoare american, maiorul Milton Torres jr. ,
era detașat la baza militară SUA din Anglia,
când brusc, a primit ordin să urmărească un obiect misterios
detectat pe radarul de la sol.
Gonind cu cca 1100 km/h,
Torres îl urmărește fără frică pe dușmanul neidentificat.
A spus: "Semnătura radar era la fel de mare ca a unui portavion pe mare."
Era uriașă.
Impulsul ciudat de pe ecranul radar al lui Torres
a fost ceva ce nu mai văzuse până atunci.
Urmărea chestia aia de pe radar.
Un lucru pe care mi-l amintesc
e că făcea manevre incredibile care sfidau legile fizicii.
Astea au fost cuvintele lui. "Sfidau legile fizicii."
Înarmat cu un arsenal de 24 de rachete,
punctul de control de la sol îi ordonează lui Torres să atace.
S-a speriat foarte tare fiindcă... te gândești
că declanșezi al treilea război mondial. Ce naiba e chestia asta?
În ce anume trag?
- Da, dar a mers înainte cu curaj. - Da.
S-a dus direct spre chestia aia...
Dar s-a gândit că e începutul sfârșitului.
Torres își fixează ținta și se pregătește să tragă...
Odată ce fixezi ținta și tragi, computerul preia comanda.
În momentul ăla, chestia aia...
A "măturat" de două ori radarul și a dispărut.
A zis că-i tremurau genunchii. "Ce dracu' a fost aia?", s-a întrebat.
Era extrem de speriat, a contactat radarul de la sol
și a spus: "Nu știu ce s-a întâmplat,
dar chestia asta a dispărut de pe radar."
Când tata mi-a spus că era o navă extraterestră...
Nu putea fi altceva. Era o navă extraterestră.
După acest incident, Torres s-a întors la bază,
unde a fost imediat interpelat de ofițerul lui superior.
Unul dintre soldați adusese un tip de la NSA, ca un agent de vânzări IBM,
cu costum negru și cravată.
În stilul tradițional "Men In Black"...
Categoric.
Tipul a venit și l-a întrebat:
"Îți place să zbori, lt. Torres?" Tata a răspuns: "Ador să zbor."
Celălalt a zis: "Ascultă,
dacă dezvălui vreodată ce s-a întâmplat, n-o să mai zbori niciodată.
Te degradăm, îți retragem licența de pilot și o să fii un nimeni."
Iar tata a spus: "Am înțeles, să trăiți."
"Nu vei mai vorbi despre asta niciodată.
Lucrul ăsta nu s-a întâmplat."
"Nu-i spune soției tale, nu-i spune nimănui."
- 50 de ani. - Da.
Cum a rezistat atâta timp, cum de nu a cedat nervos?
Îl măcina treaba asta. Și-a zăvorât totul în minte.
Avea un seif acolo și nu puteai scoate nimic din el.
Cum a fost viața tatălui tău după experiența asta?
Cred că lucrul cel mai dureros a fost să nu-i spună tatălui lui.
Tata era apropiat de bunicul meu.
Erau apropiați.
Și să nu-i poată spune asta tatălui lui...
E năucitor.
Cred că a regretat până a închis ochii că nu i-a putut spune tatălui lui.
Cred că a luat asta cu el în mormânt.
Deși lui Torres i s-a interzis să vorbească despre OZN,
aceasta nu l-a împiedicat să scrie în secret despre acea întâlnire.
Știa de la bun început că avusese loc o mușamalizare.
Și știa că e posibil ca totul să dispară odată cu el.
A avut puterea de a anticipa, spunându-și: "Știți ce?
O să fac o declarație, ca să nu dispară orice indiciu."
În 2003, relatarea lui Torres revine în atenție
după ce Ministrul britanic al Apărării
declasifică mii de pagini de documente despre OZN-uri
și le face publice.
Am fost rugat să ajut
la promovarea declasificărilor
și la publicarea dosarelor despre OZN-uri ale Ministerului Apărării.
Eu am reușit să acționez ca un fel de intermediar
și l-am prevenit pe Milton Torres
că lucrurile vor ieși la iveală.
L-am pregătit puțin pentru intervențiile publice.
În aprilie 2009,
Nick Pope l-a invitat pe maiorul Torres să vorbească
la o conferință despre OZN-uri în Gathersburg, Maryland,
unde, în sfârșit, a reușit să-și spună povestea lumii întregi.
Fără alte adăugiri,
aș vrea să-i predau microfonul maiorului Milton Torres.
Dacă e nevoie de un martor ireproșabil, acesta este Milton Torres.
Un erou decorat. Chiar a fost cel mai bun dintre cei buni.
De atunci am fost și sunt convins
că erau extratereștri și nimeni nu mă va convinge contrariul.
Am văzut cu ochii mei și vă mulțumesc pentru...
Nu și-a putut spune povestea fără să cedeze emoțional.
A fost copleșit.
M-am bucurat să-i pot da ocazia să mărturisească înainte de a muri.
Mulțumesc foarte mult, Nick,
pentru că ai contribuit la ieșirea lui în public.
Dacă nu ai fi facilitat acest lucru,
ar fi luat totul cu el în mormânt.
La sfârșitul vieții,
a avut un sentiment de ușurare, și-a luat o piatră de pe suflet.
Evident, pentru tine este o chestiune de familie extrem de personală,
dar haideți să nu uităm.
Nu vreau să-l reduc pe tatăl tău la statutul de "caz",
dar nu putem nega faptul
că este unul dintre cele mai mari și spectaculoase incidente cu OZN-uri
din toate timpurile.
Da.
Lumea vorbește despre Roswell și celelalte cazuri mari, dar și ăsta este.
Ce ar putea fi peste și cu mai mult impact
decât să ți se ordoneze să dobori un OZN?
După conferința Mufon,
Roderick trage concluzia că, dacă forțele armate i-au ordonat mr. Torres
să deschidă focul, probabil că știau că OZN-urile sunt o amenințare.
Dar cum am ști dacă e vorba de o invazie extraterestră?
Ca să afle dacă OZN-urile ne amenință spațiul aerian,
Rich și Roderick s-au întâlnit
cu jurnalista de investigații, Melissa Tittl,
într-o locație centrală.
Fiică a unui veteran al forțelor aeriene
și cu peste două decenii de experiență în reportaje despre OZN-uri,
Melissa are o mulțime de contacte, inclusiv Ted Roe,
director executiv la NARCAP,
Centrul Aviatic Național de Raportare a Fenomenelor Anormale.
Vor examina împreună cei aproape 20 de ani de cercetare
a incidentelor în care a fost vorba de piloți
și fenomene aeriene neidentificate,
cunoscute mai degrabă ca UAPS.
Ted Roe, ne simțim onorați că ești azi alături de noi.
Spune-ne cum ai ajuns să te implici în subiectul ăsta?
Să cercetezi incidente legate de siguranța aeronautică.
M-am implicat în aceste cercetări deoarece am avut și eu parte
de experiențe UAP. Am vrut să le înțeleg mai bine.
Ne poți povesti despre o astfel de experiență?
E legată de o activitate de supraveghere în Oakland, California,
în ianuarie 1999.
Mergeam cu mașina spre sud, pe autostrada 880.
Conducea prietena mea, Susan,
și la cca 1.6 km s-a oprit o chestie chiar lângă Oakland Federal Buildings.
Și în acel moment, a făcut un salt și s-a mișcat mai repede decât am clipit.
Am văzut un cilindru lung de vreo 15 metri, cred.
Avea două lumini mari, albe dedesubt.
Noi ne deplasam în continuare pe șosea, iar chestia asta s-a întors
și s-a poziționat paralel cu mașina,
apoi, nu știu de ce, s-a făcut întuneric foarte repede.
Și am avansat în timp cu trei ore.
Poate că am condus un minut și 15 secunde în timp liniar,
dar au trecut trei ore și ceva.
Uimitor!
Viața ta s-a schimbat complet după acest moment?
Categoric. M-am simțit foarte rău.
Și, de atunci, efectiv cu asta te ocupi?
Da, de atunci asta e ocupația mea. Numai asta fac.
Adunăm date.
Sunt rapoarte, care se întind pe 100 de ani, de la piloți
care au avut de-a face cu fenomene aeriene neidentificate.
Și ce fel de modele ai depistat
în cercetările tale?
Piloții au raportat, în general, patru tipuri de bază de UAP.
Globuri luminoase, sfere, cilindri și discuri.
Forme geometrice obișnuite.
Mai sunt și altele, dar astea apar preponderent.
Globurile luminoase reprezintă cca 50% din cazurile
despre care știm în momentul de față.
Și care sunt interacțiunile piloților cu globurile luminoase?
Avem mărturii că au venit și s-au învârtit în jurul avionului.
Alte observații arată că veneau doar spre avion,
la o distanță și treceau mai departe.
Dar pare să existe un aspect personal în modul cum se țin după aeronavă.
Un aspect personal?
Vin lângă aeronavă și stau lângă ea.
Era o interacțiune între aceste obiecte și avion.
E diferit de situația în care a trecut ceva pe lângă tine și ai văzut.
De ce să stea lângă avion? De ce încercau să interacționeze cu el?
Cred că motivul e culegerea de informații.
- Care crezi că e mesajul? - Priviți ce putem face.
- E destul de înfricoșător. - Da.
E cutremurător. Ar trebui să acordăm mare atenție acestor chestiuni.
Nu e o glumă. Lucrurile nu arată bine acum.
Se vorbește mult despre diverse incidente militare.
Piloții curselor comerciale vorbesc și ei?
Dl Erik Delgado a fost pilot,
a fost martorul unui eveniment UAP în aer, pe care l-am cercetat.
Aproape 30 de ani a stat la manșă, a făcut carieră militară.
Și este dispus să vorbească puțin cu noi despre asta.
- Ce-ar fi să facem o videoconferință? - Haideți.
- Salut! - Salut, Erik.
Ne poți spune puțin despre cele întâmplate?
Numele meu este Erik Delgado. Eram căpitanul aeronavei Boeing 767
de transport comercial, în sudul SUA.
Destinația noastră era Memphis.
Primul ofițer și cu mine vorbeam despre călătorie
și, când m-am uitat peste umărul stâng, am văzut o lumină uriașă, albă.
- Apridem luminile de poziție? - Sunt aprinse.
Am crezut că e un avion, facea mișcări de rotație spre noi.
"Doamne, coboară direct spre noi", mi-am zis.
Și m-am speriat.
Am pus mâna pe maneta de control, pe accelerație,
mă așteptam să ne ciocnim.
Sistemul de evitare ne spunea să coborâm în acel moment.
Mi s-a făcut frică. Inima îmi bătea puternic.
E un glob. Privește!
Pâlpâie și nu apare pe T-Cast, frate!
Ridică comutatorul T-Cast, să vedem dacă apare ceva pe ecran.
Sistemul care avertizează ce trafic e în apropierea aeronavei
continua să funcționeze vocal și nu arăta nimic vizual.
- E un OZN, frate. - Înfricoșător!
Atunci mi-am dat seama, "O, Doamne,
e un OZN."
Zburasem aproximativ 30 de ani,
dar nu mai văzusem așa ceva.
Fenomenal, frate! Privește.
Aici e avionul nostru, nu avem T-Cast. Doar fenomene meteo.
Era la cca 60 metri în stânga.
Nu era de pe lumea asta.
Nu avem cum să concurăm cu viteza și manevrabilitatea respective.
Dacă era dotat și cu armament?
Mai degrabă energie plasmatică pentru că o rachetă ar fi ceva depășit.
Amenințarea e reală.
Am fi fost în pericol dacă s-ar fi apucat să se învârtă în cerc în jurul nostru.
Dacă ar fi să-i asociem
cu o preluare ostilă, cu o lovitură de stat,
pe o scară de la 1-10, 1 fiind pericolul cel mai mic și 10 cel mai mare,
s-ar situa la 9.
Ce caută aici? Cred că bănuiți ce bănuiesc și eu.
Mulțumim pentru informații și timpul acordat.
Mulțumim.
Cu plăcere. Mă bucur că v-am cunoscut.
Când cineva ca Erik vine cu o declarație,
o persoană onestă vine și spune ce a văzut...
Povești despre globuri luminoase au fost și cu decenii în urmă.
Am adus niște fotografii.
Asta este din perioada celui de-al Doilea Război Mondial,
atunci se numeau "Foo Fighters".
În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, o serie de piloți militari,
americani, dar și britanici,
au raportat cum globuri ciudate, luminoase le urmăreau avioanele.
Prima oară s-a crezut că erau noi arme secrete germane sau japoneze,
dar nu păreau să atace, așa că teoria n-a ținut.
După ce au fost văzute multe de către piloții militari,
misterioasele globuri luminoase aveau să fie cunoscute ca "Foo Fighters".
Un operator de radar era fan al benzilor desenate "Smokey Stover"
și sloganul era "unde e mâncare, e și foc". Un nonsens.
Vorbea despre o astfel de apariție
și a trântit un exemplar "Smokey Stover"
și a zis: "Cred că sunt Foo Fighters."
Și așa le-a rămas numele.
Erau amprentele unei alte civilizații care ne supraveghea,
care privea micul nostru conflict primitiv?
Ceva anume din Al Doilea Război Mondial a atras atenția
altor civilizații din altă parte a galaxiei? Poate.
Dați-mi voie să vă mai dau două exemple.
Am adus și alte fotografii.
Un glob luminos deasupra insulei Catalina. Poza e din 1947.
Și asta e din timpul incidentului dlui Delgado, de anul trecut.
Observați similaritatea.
Aceste poze au fost făcute la o distanță de 70 de ani.
- Și aproape că arată la fel. - Da.
Ce credeți că monitorizează? Progresul speciei umane?
Tehnologia noastră?
Cred că, strategic vorbind, sunt aici ca să ocupe teritorii
și asta e parte din schema lor globală
de colonizare sau expansiune.
Reprezintă o amenințare?
Cred că da. Sunt peste noi la orice nivel.
Nu respectă granițele.
Ne-am putea confrunta cu un atac care să vizeze distrugerea totală.
Poate fi foarte rău.
Dacă extratereștrii decid să pornească un război și să ne cucerească planeta,
are oare omenirea vreo șansă să se lupte
sau o invazie ar însemna sfârșitul lumii așa cum o știm?
După întâlnirea cu Ted Roe și Erik Delgado,
Rich crede că ne aflăm într-un punct critic.
Este foarte important
să afle cum ar putea extratereștrii derula un atac.
DALLAS, TEXAS
Pentru a cerceta în continuare planul de război al extratereștrilor,
Rich s-a dus în Texas să se întâlnească cu lt. col. Kent Johnson,
pilot în rezervă al forțelor aeriene, multiplu decorat,
care ne poate ajuta să înțelegem posibilitățile extratereștrilor.
Îți mulțumesc că depui mărturie. Știu că nu e ușor pentru un fost
sau actual militar să dea o declarație. Apreciez cum se cuvine.
Este mai mult dintr-un sentiment de obligație,
din cauza raportului recent al Congresului.
M-am gândit că trebuie să se știe
că nu e ceva neobișnuit, că se întâmplă.
Care a fost prima experiență cu un OZN?
Efectuam misiuni de observare
în sudul Irakului, ca să ne asigurăm că forțele lor aeriene sunt sub control.
Uneori, sunt distanțe lungi și extinzi raza radarului
cât de mult poți. Eu am extins-o la maximum.
Ideea era să "pescuiesc" ceva,
să arunc un cârlig să văd dacă prind ceva.
La un moment dat, a apărut o pâlpâire pe radar
și am văzut rapid că era destul de sus,
dar se mișca și foarte repede.
Dar apoi s-a oprit brusc și a coborât în traiectorie dreaptă.
S-a îndepărtat cu viteză foarte mare.
Cât de repede?
Să zicem cu mai mult de 32.000 km/h.
- E o glumă? - Nu, deloc.
E o estimare corectă pentru că m-am uitat la ecran
când am fixat-o pe radar și asta am văzut,
dar apoi s-a oprit complet și a luat-o în jos.
Și al doilea eveniment mi-l poți explica?
UNDEVA, ÎN ARABIA SAUDITĂ
În ianuarie 1991, lt. col. Kent Johnson crede că se află
într-o misiune de instrucție obișnuită în Arabia Saudită,
în timpul primului război din Golf.
Lucram în Armata americană. Aveam un elicopter OH-58 Kiowa.
Un elicopter de supraveghere, de două locuri, neînarmat.
Ca să-ți faci o idee mai clară despre cum arăta zona...
Un peisaj deșertic.
Se vede că e plat, fără forme de relief.
Aici sunt eu.
Și celălalt pilot, care era cu mine în misiune.
Poza a fost făcută înainte să aibă loc incidentul.
Lt. col. Johnson și copilotul lui
zburau cam la 15 metri deasupra deșertului,
când deodată ceva, la 1.5 km, le atrage atenția.
O umbră amenințătoare, de dimensiunea unui teren de fotbal,
țâșnește spre ei cu 1600 km/h
și apoi dispare în deșert.
Am căutat, ne-am uitat sus, jos...
Nu am văzut ce anume proiecta umbra aceea.
Apoi, umbra a revenit, în mod amenințător
și s-a îndreptat direct spre elicopterul lt. col. Johnson.
Brusc, umbra se oprește în mod misterios direct în fața lor.
Când s-a oprit, evident reacționa față de noi,
pentru că eram pe traiectoria sa de zbor.
- Și a apăsat pe frână? - Până la oprire totală.
Chestia aia a încălcat legile cunoscute ale fizicii.
Era ca și cum s-ar fi izbit de un zid de beton
sau de un munte de granit cu 32.000 km/h.
Ar fi distrus absolut totul în jur.
Dă-mi voie să-ți arăt ceva edificator.
Pentru a descrie mai bine ceea ce am văzut, referitor la umbra aceea,
dacă îți imaginezi ceva zburând la altitudine,
umbra se estompează, dar când se apropie de sol,
umbra se conturează mai bine.
În acest caz anume, era foarte bine definită.
Indica faptul că era foarte aproape de sol.
Asta e o amenințare?
E o foarte bună întrebare. Nu știm.
Tot ce pot spune e că, dacă ar avea intenții ostile,
ce șansă am avea noi, realist vorbind?
- Ce crezi că a fost? - Putea fi un OZN camuflat.
Totuși, pentru că nu știm exact ce este,
cum e manevrat, cine îl controlează, ce tehnologie implică,
ar putea fi o amenințare dacă ar vrea să fie.
Cum te poți apăra de ceva ce nu poți vedea
și nu știi cum funcționează? Și nu știm ce intenții are.
- Mă sperie foarte tare. - Da. Și pe mine.
Dacă OZN-urile se pot camufla și pot sfida legile fizicii,
forțele noastre armate sunt lipsite de apărare.
Dar guvernul știe asta deja
și suntem ținte vii în momentul când extratereștrii decid să atace.
După întâlnirea cu lt. col. Kent Johnson,
Rich și-a dat seama că posibilitățile de atac ale extratereștrilor
întrec toată tehnologia noastră actuală.
Dacă extratereștrii se decid să atace, nu avem nicio șansă.
Nu numai că ne-ar distruge armata, ci și întreaga planetă.
Acest deznodământ posibil fatidic este oare cunoscut de guvern?
Și dacă e așa, de ce încearcă să-l ascundă?
Cineva s-ar putea să știe răspunsul:
sergentul în rezervă din aviația militară, Jeremy Mcgowan,
inventator al primei mașini de urmărire UAP deținută de un civil,
numită O. S. I. R. S.
Acum desfășoară propria cercetare pentru a descoperi răspunsuri
pe care forțele militare ni le ascund.
LAS VEGAS, NEVADA
Rich l-a trimis pe Roderick Martin să se întâlnească cu el
în orașul lui natal, Las Vegas.
- Ce mașină tare! - Mulțumesc.
Ești ca un om de știință nebun.
Parcă am fi în "Vânătorii de fantome".
Mașina asta a fost comparată cu ECTO-1 de câteva ori.
E o copie fidelă, dar în loc să vâneze fantome și spiriduși,
caută fenomene aeriene neidentificate.
Jeremy a călătorit în toată America de Nord cu OSIRIS,
care e echipată cu radar specializat, un magnetometru care să detecteze
orice câmp magnetic emis de OZN-uri
și accelerometru pentru a identifica mișcările de pe cer.
Scopul acestui vehicul e să descopere adevărul
pe care nu cred că-l vom afla vreodată de la guvernul SUA.
Am fost activ în aviația militară aproximativ 12 ani.
Primeam telefon să ne facem bagajul și să ne urcăm în avion,
eram trimiși oriunde fără preaviz,
fiind o bază cu mobilitate foarte ridicată.
În martie 1995, sgt. Mcgowan este trimis în Estul Mijlociu
să îndeplinească o operațiune secretă.
UNDEVA, ÎN DEȘERTUL IORDANIAN
Am fost dus în mijlocul deșertului.
Acolo nu se aflau decât un cort și o ladă de lemn uriașă.
La ce te-ai gândit în acel moment?
N-am știut ce să cred.
Era foarte ciudat. Participasem la Furtună în Deșert.
Văzusem luptele de acolo,
dar asta nu se compara cu nimic din imaginile cu care fusesem obișnuit.
Dar nu ai voie să pui întrebări,
trebuie să faci doar ce ți se spune.
E o practică comună să fii informat înainte să mergi
într-o astfel de misiune?
Nu am avut nimic. Nu erau hârtii, nimic.
Ordinele erau să nu mă apropii de ladă
și să nu las pe nimeni să se apropie. Să trag dacă se apropie cineva.
A fost un ordin sever.
Aveam 240 de cartușe pentru pușca mea
și 18 grenade cu explozibil puternic.
- Cât a durat? - Am stat acolo trei zile și trei nopți.
- Zi și noapte? - Da.
Nu exista supraveghere, nici ofițeri care să patruleze,
nu era nimeni...
M-am urcat pe ladă, am stat pe ea, m-am sprijinit...
Într-o seară, în timp ce păzea lada misterioasă,
Jeremy a avut parte de o experiență de neuitat.
Era foarte senin.
Vedeai toată Calea Lactee în fața ochilor.
Stăteam și mă uitam la stele cu ochelarii cu vedere nocturnă.
Cum stăteam întins pe spate și priveam cerul,
am văzut un punct strălucitor care venea din spatele meu,
s-a plasat direct deasupra mea,
a făcut un unghi de 90 de grade la stânga și a revenit...
A durat sub două secunde.
Când s-a întors, nu a urmat o curbă.
Nu a încetinit. Apoi lucrurile s-au repetat.
Și a făcut asta iar și iar.
- Ce părere ai acum? - Nu știu ce să cred.
Am văzut ceva care sfidează felul în care înțeleg
legile fizicii.
Să fi fost o stea căzătoare?
Stelele căzătoare nu se mișcă de colo-colo.
- Înțeleg. - Nu în unghiuri drepte.
Nu era avion pentru că eram într-o zonă de interdicție aeriană.
Pe acolo nu se zbura.
Văzând asta, trebuia să raportezi?
Nu am putut spune nimănui.
Ani la rând, Jeremy s-a întrebat ce anume era în ladă.
Misterioasa apariție a unui OZN în deșertul iordanian
avea cumva legătură cu conținutul ei?
În 2019, Jeremy primește, în sfârșit un răspuns,
care indică o mușamalizare a guvernului.
Am descoperit un tip care avea legături cu Echipa SEAL 4.
Mi-a dat detalii despre cutie,
el având legătură cu recepția cutiei.
Și că în cutie se afla o armă nucleară recuperată,
furată de la imperiul sovietic
la sfârșitul Războiului Rece.
Era un SS-24, în care se pot afla 10 focoase.
A spus că opt dintre ele erau la locul lor. Cu vreo nouă ani în urmă,
am fost diagnosticat cu o formă rară de cancer de piele,
provocat de expunerea la radiații.
De la diagnosticul de cancer, Jeremy nu mai are încredere în guvern,
cu atât mai puțin în forțele militare.
Și în ziua de azi se întreabă ce altceva mai ascund.
Încercarea guvernului de ascunde amenințarea care ne pândește din cer
a fost documentată de-a lungul istoriei.
Dar de curând au ieșit la iveală înregistrări video
care înfățișează noi nave extraterestre care ne hărțuiesc forțele militare,
îngreunând ascunderea adevărului.
Obiecte Submersibile Neidentificate sau OSN
este numele oficial atribuit acestor anomalii
care pândesc din adâncurile oceanelor.
Cum avem submarine nucleare și portavioane pe mare,
unde este apă, ar putea fi putere de foc extraterestră.
Dacă e să știe cineva despre amenințările grave din adâncuri,
acesta este Carson Shoemake, fost ofițer-șef în Marina americană.
A activat pe submarine nucleare, inclusiv USS Tennessee
și USS Pennsylvania și a fost de acord să se întâlnească cu Rich
ca să-l ajute să formuleze ipoteze
cu privire la posibilele planuri extraterestre.
DALLAS, TEXAS
Carson, în cursul investigației noastre,
am găsit multe exemple de depozite de rachete intercontinentale din nord
și din alte părți ale lumii care au fost complet dezactivate
în momentul când în zonă se aflau OZN-uri.
În decembrie 1966, la Minot,
10 rachete intercontinentale au fost dezactivate în același timp.
Cum e posibil acest lucru?
Nu știu dacă cineva,
dacă guvernul vreunei țări e capabil de așa ceva.
Dacă te-ai gândi că e vorba de o altă națiune, ar fi un act de război.
Când vedem lucruri ca UAP deasupra SUA,
de ce nu le doborâm?
Din punct de vedere militar, nu vrei niciodată
să te confrunți cu ceva despre care nici nu știi ce este.
Nu știi ce posibilități are.
Dacă e să privim totul din punct de vedere logic,
sunt capabili de călătorii intergalactice.
Cu ce anume să-i dobori?
Este un punct de vedere narcisist să credem că suntem singurii
care dispunem de inteligență, care facem cercetare, dezvoltare,
tehnologie avansată.
Nici măcar nu știm cât de mare e, de fapt, universul.
Ai lucrat pe submarine care erau platforme pentru arme nucleare?
Da.
Ai văzut vreodată ceva ieșit din comun?
Da, am văzut eu însumi câteva anomalii implicând viteză mare.
- Sub apă? - Da.
Când te uiți la un sonar, ai un afișaj în formă de cascadă.
Știi că ceva a trecut foarte repede pe lângă tine
văzând o spirală de la un capăt la altul al ecranului.
Și care ar fi o valoare pentru viteza incredibil de mare?
Nici măcar nu se încadra în limitele sistemului nostru.
- Era mult mai rapid decât el. - Înțeleg.
Asta mi-a indicat că e ceva în adâncuri
ce nu vedem în mod normal.
Toată lumea are tendința să privească în sus.
OZN-uri... Nimeni nu se gândește să privească în adâncuri.
Dacă aș fi un călător intergalactic și aș încerca să mă ascund,
probabil că aș face-o în apă.
Nici măcar nu avem tot oceanul cartografiat.
Sunt mari porțiuni din ocean pe care nici nu le-am cercetat,
conturul fundului.
Credeam că există hărți complete.
Nu.
- Voi auziți zgomote mereu. - Da.
Du-mă sub apă să știu și eu cum se aud sunetele pe sonar.
Am câteva pe telefon.
Nu ți le pot dezvălui pe toate. Unele sunt secrete.
Asta de aici... e o balenă.
E mai tare decât mă așteptam.
Mai avem
zgomotul elicei unei nave.
- Îți poți da seama. - E destul de clar.
Și aici e ceva ce nu a fost precis identificat.
Armata canadiană l-a descoperit
și i-au spus "USO".
Ai mai auzit astfel de sunete?
- Nu, nu se potrivește cu nimic. - Nu te pune pe gânduri?
Ba da, în mod sigur mă face curios.
Sigur mi-aș dori să am mai multe informații.
Trebuie să fii mereu atent.
Să strângi mereu toate informațiile disponibile și să fii pregătit
să analizezi tot ce-ți iese în cale în calitate de militar.
Pentru a afla mai multe despre USO și posibilitățile lor,
Rich o trimite pe Melissa Tittl să se întâlnească cu cineva
care a avut o astfel de experiență în timpul activității din Marina SUA.
În 2010, pilotul ucenic John Baughman activa
pe portavionul nuclear USS Carl Vinson,
când se îndrepta spre Haiti într-o misiune umanitară.
Nici nu își dă seama
că această misiune va fi una pe care nu o va uita.
SAN PEDRO, CALIFORNIA
Povestește-mi despre ziua aceea.
Era o zi liniștită.
Nu se întâmplau prea multe pe puntea de zbor.
Luasem o pauză, eram la tribord.
Și deodată am observat că, sub mine,
era un obiect
de forma unui Tic-Tac.
Nu era un submarin ca altele? Era ceva complet diferit?
Nu avea multe trăsături care să mă ajute să-l deosebesc
de un submarin adevărat.
De obicei, turela submarinului iese din apă.
În situația aceea, arăta ca un obiect solid.
- Mi-l poți desena? - Desigur.
Avea circa 6 metri lungime...
Direcția în care se mișca...
Partea din spate a suferit un autocolaps și a dispărut.
În timp real, acest USO în formă de Tic-Tac ia forma unei potcoave.
În câteva secunde, prinde viteză și dispare în adâncuri.
Te-ai panicat vreun pic? Cum te-ai simțit?
Am încercat după aceea să uit ce văzusem.
Strania întâlnire îl urmărește pe ofițerul Baughman,
deoarece crede că dușmanii noștri, din această lume sau din alta,
sunt ceva sau cineva pe care-i ignorăm pe riscul nostru.
Și dacă nu era ceva de pe planeta asta
și examina portavionul vostru,
nu ar fi suspect?
Dacă o făcea cu intenții necurate?
Cred că trebuie privit
la fel cum ne privim inamicii externi.
E clar că, dacă au venit aici de pe altă planetă,
sunt mult mai avansați decât noi. Oricum, obiectivul e același.
Cum ne apărăm în fața unei astfel de amenințări?
Anihilarea completă a rasei umane e oare iminentă?
Sau o putem preveni?
Până de curând, superinteligența extraterestră a fost în mare parte
inaccesibilă studiilor științifice serioase.
În vreme ce guvernul le-a închis gura și i-a ridiculizat pe cei
care au vorbit deschis despre OZN-uri,
Michio Kaku, celebru fizician teoretician, nu s-a simțit intimidat.
El crede că extratereștrii ar putea fi cea mai mare amenințare a omenirii.
NEW YORK CITY
Supranumit și "Einstein al timpurilor moderne",
profesorul Kaku este considerat
unul dintre cei mai inteligenți oameni din lume
și a fost de acord să discute cu Melissa
despre această chestiune presantă și să prezinte
câteva dintre descoperirile lui științifice șocante.
Cred că atingem un punct critic. În mod tradițional,
cei care credeau erau nevoiți să dovedească
că aceste obiecte erau extraterestre. Acum, s-a schimbat.
Dovada e la noi.
Zvonurilor le-au luat locul
înregistrări video ale cadrelor militare, apariții pe radar,
dovezi surprinse de senzorii cu infraroșu,
pe care noi, fizicienii, le putem analiza cadru cu cadru.
Jocul s-a schimbat.
Unele dintre aceste întâlniri depășesc normalul,
lucrurile înțelese în mod curent ca fiind legi ale fizicii.
Dacă pot veni la noi de la stele,
sunt cu mii de ani înaintea noastră.
Am putea avea de a face cu ceva în care să fie implicate
noi legi ale fizicii.
În primul rând, știm că pot călători cu viteze între Mach 3 și Mach 20.
De la trei până la 20 de ori viteza suntetului.
Se pot deplasa în zigzag, fiind supuse la forțe de câteva sute de ori
cât accelerația gravitațională a Pământului.
Acest lucru pare să încalce cele mai multe legi ale fizicii.
Iar obiectele astea se pot deplasa și sub apă.
Ne dăm seama că avem de-a face cu o tehnologie care forțează
limitele a ceea ce cunoaștem drept legile fizicii.
V-ați referit la USO, obiecte care se pot scufunda.
Ce credeți?
Ce anume are apa, iar ei și-ar putea dori?
În primul rând, hidrogen. Hidrogen drept combustibil.
Cu alte cuvinte, își umplu rezervoarele.
Oceane întregi de combustibil care pot fi folosite pentru a alimenta
o navă interstelară.
Ar putea exista și un alt motiv pentru care se ascund?
Pot face ce fac,
să-și întrețină echipamentul fără a fi deranjați
de forțele armate ale SUA, să zicem.
Oceanele ar fi locul ideal pentru ei.
Ni s-au relatat povești despre disimulare.
Aceste OZN-uri au capacitatea de a se camufla.
Fanii "Star Trek" știu că aceste nave interstelare
se pot camufla, pot deveni invizibile.
Cu tehnologia extraterestră, probabil că deja au devenit maeștri.
Dar de ce sunt aici? Ce vor?
Uitați-vă la filmul "Războiul lumilor". Marțienii ne urau? Nu.
Ce voiau marțienii? Ne voiau planeta.
Asta e tot. Le stăteam în cale.
Mesajul îngrijorător al prof. Kaku ar putea fi un semnal de alarmă
pentru omenire,
și anume că OZN-urile și OSN-urile sunt de temut.
Și că trebuie să ne pregătim pentru ziua când se vor hotărî să atace.
În filmul "Ziua Independenței", ce voiau extratereștrii?
Voiau totul,
orice rest de energie sau resursă.
Erau lăcuste. Lăcuste care care năvălesc
și împânzesc totul.
Dacă se va ajunge acolo, va trebui să ne luptăm cu ei,
în cel mai prost scenariu, suntem depășiți numeric și militar
și devenim o notă de subsol în istoria galaxiei Calea Lactee.
Când pe cer există un potențial adversar,
care dispune de o tehnologie mult peste tot ce deținem,
cum să nu apară teama?
Dacă se trece brusc
de la un război al nervilor la unul cu muniție?
Dacă nu au cele mai bune intenții, avem probleme.
Vedem ce lucruri au făcut...
Dacă ignorăm acest lucru, o facem pe riscul nostru.
Fenomenele OZN ne afectează pe toți.
Singura mea speranță și rugă e să fim pregătiți.
Dacă următorul pas nu va fi: "Venim cu intenții pașnice",
miroase a război.