Vyrostl jsem na farmě v Modestu.
Jako většina dětí, které vyrostly v údolí, jsem měl velký zájem o auta.
Většinu mládí jsem se projížděl po uličkách našeho města.
Nakonec mě tak nějak vylili ze střední školy.
Moje máma o mě měla dost starost.
„On se na nic nezmůže.“
Můj otec pořád říkal: „To teprve přijde.
„Neboj se, to přijde.“
Řídit rychlá auta, to se mi líbilo nejvíc.
Líbil se mi ten pocit.
Chtěl jsem být automechanik nebo závodit s auty.
Tehdy na střední škole jsem měl malinké auto,
bylo takhle velké, a já
v něm přijížděl k našemu domu
a proti mě jel nějaký chlap.
Jel asi 140 kilometrů v hodině.
Neviděl jsem ho.
Slyšel jsem troubení
a pak nic nevím.
Narazil do mě z boku.
Auto se sedmkrát nebo osmkrát převrátilo a zastavilo o strom.
Když jsem se probudil, první věc,
co jsem slyšel, byla sestra, jak říká: „Neboj, máš obě ruce i nohy.“
Říkám: „Co tím myslíte?“
Všichni říkali, že je zázrak, že žiju.
Mladík přežil autonehodu
Tehdy jsem se rozhodl, že možná existuje důvod, proč jsem tady.
Můj otec chtěl, abych převzal obchod
s kancelářskými potřebami.
George Lucas starší
Vybudovali ho, abych ho mohl převzít. Ale já řekl, že to nechci.
Nikdy nebudu pracovat tam, kde musím dělat to samé
pořád dokola, každý den.
To byla asi největší hádka, jakou jsme měli.
Řekl jsem, že prostě půjdu na vysokou.
To bylo v době války ve Vietnamu.
Dostal jsem se jen na dvouletou nástavbu.
Měl jsem hodně kurzů o společenských vědách,
psychologii a antropologii, to mě hodně bavilo.
Bylo to super, bavilo mě to.
Jedna z knih, které jsem musel přečíst, byla Tisíc tváří hrdiny.
A zalíbila se mi idea, jak se buduje společnost.
Všechno to bylo pomocí příběhů, mytologií, hrdinů.
Nejstarší hrdinové
Film jsem objevil až ve druhém ročníku na vysoké.
Skončil jsem na USC.
Škola filmového umění Filmový archiv Hugha M. Hefnera
Najednou jsem poznal spoustu filmů, které jsem nikdy neviděl.
Naprosto mi to otevřelo oči novému světu.
Prostě jsem jen jedl, spal, pil a díval se na filmy
a užíval si každou vteřinu.
Okamžitě jsem věděl, že to je něco pro mě, že je to ono.
Nevěděl jsem, co je to filmař.
Ani co je producent nebo režisér.
Věděl jsem jen, že chci za každou cenu točit filmy.
krátký film GEORGE LUCASE
Během prvního semestru jsem začal dělat studentské filmy.
Vzal jsem filmové oddělení útokem.
Setkali jsme se v 60. letech, když měl premiéru THX 1138,
byl to krátký film na filmovém festivalu.
George získal první cenu.
Elektronický labyrint THX 1138 4EB
THX 1138 4EB. Toto je autorita. Zůstaň, kde jsi.
V podstatě jsem řekl: „Tak dobrý film nikdy nenatočím.“
Jedna z věcí, které nás opravdu spojily, bylo, že jsme točili pro diváky
spíš než sami pro sebe.
Všichni moji přátelé
milovali natáčení filmů.
Nikdo z nich neměl zájem o peníze.
Chtěli jen točit filmy.
Lucas dodělal univerzitu a spolupracuje s Francisem Fordem Coppolou,
který sám nedávno absolvoval filmovou školu na UCLA.
Coppola režíruje film Lidé deště,
jeho třetí profesionální film pro Warner Bros.,
a Lucas točí film o něm, jak točí film.
Musíte něco opravdu…
Musíme něco opravdu chtít udělat,
věřit tomu a nezastavit se.
Řeknete nám něco o svém asistentovi, Georgi Lucasovi?
Není to můj asistent, je to kolega.
-Aha. -George získal cenu, že může jít do
Warner Bros. a sledovat, jak se točí film.
Točili jsme Divotvorný hrnec a já tam vidím vousatého kluka,
který všechno sleduje.
Řekli mi, že mě bude pozorovat.
Na Divotvorném hrnci
jsme byli jediní dva lidé na place pod 50,
a jediní dva, co chodili na filmovou školu.
Měli jsme pouto.
Byli jsme mladí a bouřili se proti starým pravidlům.
A tak jsme v roce 1969 jeli do San Francisca.
Francis i já jsme řekli: „Tady bychom měli být.“
Tady není moc kanceláří s kulečníkovým stolem.
To je pravda. Doufáme, že ve tři ráno
nám to dodá pocit pohodlí a pomůže nám to při práci na filmu
ve vedlejší místnosti. To je hlavní…
Koupili jsme výbavu na zvuk a editaci.
Stavěli jsme si malé studio.
Dělali jsme všechno sami.
Předělal jsem jeden svůj studentský projekt na celovečerní film.
Jeden snímek Coppola production byl natočen
v garáži mezinárodního letiště v San Franciscu.
Sci-fi příběh, který napsal a režíroval 25letý George Lucas.
Lucas a jeho žena film sami editují.
Ačkoli Warner Bros. souhlasili s financováním a uvedením filmu,
Lucas si udržel úplnou tvůrčí kontrolu.
Pokud jde o můj film, mám úplnou svobodu
říct, cokoli chci říct.
Správné, špatné nebo lhostejné. Aspoň to můžu říct.
THX je prohlášen za nevyléčitelného a bude držen ve vazbě.
Warner Bros. sem nepřišli a nedívali se, co dělám,
ani nevím, jestli vůbec četli scénář.
Nakonec jsme jim to ukázali, a oni na to: „Bože, co to je?“
Evakuace. Všichni zaměstnanci magny...
Představenstvu se to nelíbilo.
A sestříhali to. Nakonec vystřihli pět minut
a něco z toho byly opravdu dobré věci.
Není nic horšího než frustrace
z toho, když někdo nechápe vaše dílo,
a snaží se s ním udělat něco jiného.
A v důsledku našich neshod
s Warner Bros. nad konečným střihem THX
jsme přišli o spoustu projektů, které jsme pro ně měli dělat.
Společnost American Zoetrope, kterou jsme spolu vybudovali, zkrachovala.
Tak Francis odešel a natočil Kmotra.
Kmotr
Řekl mi:
„Tyhle podivný umělecký sci-fi filmy už stačí,
„chci, abys natočil komedii.
„Dokaž mi, že zvládneš komedii.“
Americké graffiti
Poprvé jsem George potkal na konkurzu na film
s nerozluštitelným názvem Americké graffiti.
Musel jsem si najít slovo graffiti,
protože jsem nevěděl, co to je. Na Georgeovi byly věci,
které mě jako herce mátly.
S herci moc nemluví.
Je trochu záhadný.
Mluví o atmosféře, světě.
Vzpomínám si, že to trvalo šest měsíců, šest konkurzů,
než nás všechny vybrali.
Později jsem s ním o tom žertoval.
Řekl: „Trvalo mi stejně dlouho vybrat i ta auta.“
Když jsme točili Americké graffiti, fascinovala mě
svoboda, kterou dal hercům, ale taky tím, jaký svět vytvořil.
Tehdy jsem to neuměl popsat.
Auta byla pro něj stejně důležitá.
Velká část je založená na mých zkušenostech.
Tou dobou už projížďky v autech vymizely
a já cítil potřebu zdokumentovat tu intimitu
mezi mužem a jeho autem.
Projížďky v autech byly takový americký rituál páření.
Cos říkala?
Počkej. Cos říkala?
Co jsi říkala?
Na nějaké podprahové úrovni…
Znovu prožijte zábavu roku 1962
…to na obecenstvo zapůsobilo.
NEJLEPŠÍ FILM NEJLEPŠÍ REŽIE - GEORGE LUCAS
Byl to pro mě velký okamžik, protože jsem si opravdu řekl:
„Dobře, teď jsem režisér.
„Teď vím, že můžu být kreativní tak, jak mě to baví.“
Jednoho dne jsme stáli kolem Meliny jídelny
a já řekl Georgeovi: „Co chceš dělat dál?“
A on řekl: „Mám rád science fiction.
„A to, co Kubrick dokázal…
2001: Vesmírná odysea
„chci použít na styl Bucka Rogerse nebo Flashe Gordona,
„na takový filmový seriál.
„Zkombinovat to se speciálními efekty z Vesmírné odysey,
„ale vesmírné lodě budou lítat hodně rychle.“
A to je vše, co řekl.
Nic víc jsem tehdy neměl.
Jen jsem hledal příběh
a pak mě napadlo: „mytologie.“
Myšlenka, že společnost si vytváří hrdiny, které může obdivovat.
Ale viděl jsem to jako mechanismus, univerzální realitu.
Tak jsem řekl, že to chci udělat, ale v moderní verzi.
No, nejprve jsem musel vymyslet příběh.
Deník Whillů 1. část
Nejsem nejlepší spisovatel na světě.
Vzal jsem návrh do pár studií,
ale odmítli ho. Byli tím úplně zmatení.
Roboti a Wookieeové.
Nedokázali ten příběh vstřebat a pochopit, o co jde.
Sci-fi nebylo zrovna výdělečné.
Navíc to bylo zaměřené na mladé lidi
a většina studií řekla, že od toho je tu Disney,
to prý ostatní dělat nemůžou.
Myslel jsem si, že se mi nepodaří to rozjet.
Tak jsem to přepisoval.
Vzal jsem to do každého studia ve městě, všichni to odmítli.
Byl jsem dost zoufalý.
Ale jakmile se rozhodnu, že něco udělám,
nic mě nezastaví.
Věděl jsem, že to musím líp prodat.
Obraz vydá za tisíc slov.
Najal jsem ilustrátora Ralpha McQuarrieho, aby kreslil postavy, které jsem vymyslel.
Když mi to ukázal, řekl jsem:
„Tohle přesně chci.
„Mám dalších sto nápadů.
„Udělej tuhle scénu, a tuhle. A tuhle.“
Obrazy mě inspirovaly k tomu, abych pokračoval v psaní scénáře,
a tak jsem se tím prokousal.
Ten film měl být
úžasný vizuální zážitek, ale i příběh.
Mělo to být jako jízda na horské dráze.
Plné věcí, které by dostaly publikum kdo varu.
Ve stejnou dobu nový manažer studia Fox, Alan Ladd mladší,
viděl Americké Graffiti a líbilo se mu.
Podle mě to byl úžasný film.
Chtěl jsem se setkat s Georgem
a dozvědět se, jaké má další nápady.
Ukázal jsem mu kresby a on řekl: „Páni, o čem to je?“
Já řekl: „Je to taková vesmírná opera, má takovou staromódní atmosféru.
„A s hlavním hrdinou lítá obří pes.
„Je těžké popsat, co to je.“
Když jsem mluvil s Georgem,
měl k tomu příběhu takový vztah.
Věděl přesně, co chce.
Bylo to tak jedinečné, prostě jsem řekl: „Dobře, pojďme se domluvit.“
Měli jsme rozpočet dva miliony dolarů na speciální efekty,
za což dneska nemáte ani záběr.
Fox, který film financoval, neměl zpočátku
moc zájem o vybudování společnosti na speciální efekty,
která by měla na starosti jen Star Wars.
Na založení ILM jsem utratil asi půl milion dolarů.
Zaplatil jsem to sám z peněz za Americké graffiti.
Vlastně stačilo sehnat jednoho člověka,
který byl fakt dobrý…
A ten přivede všechny další s sebou.
Byl to organismus,
který rostl.
Vymýšleli jsme jméno a měli samé pitomé nápady.
Ale já jsem si říkal, že máme sklad,
takže je to industriální. A taky používáme světlo a magii a tím tvoříme věci.
Prostě mě to napadlo.
Řekl jsem: „Nazveme to Industrial Light and Magic.“
ILM.
A jel jsem do Anglie a do Tuniska točit ten film.
Akce!
Musím si odpočinout, než se rozpadnu.
Mám skoro zmrzlé klouby.
Když jsem přijel do Tuniska, nic mi nepřálo.
Všechno se kazilo.
Přes noc nám vítr odfoukl celou scénu, kde jsme měli další den točit.
Neměli jsme žádné kulisy.
Byla to jedna věc za druhou.
Měli jsme problémy a panovaly obavy,
hlavně u lidí přes finance,
kvůli cenám. Pořád to jen eskalovalo a eskalovalo.
Lidé se mě ptají: „Jaké je tajemství natáčení filmů?“
Říkám: „Vytrvalost.“
To je jediný způsob, jak to popsat.
A jestli to vzdáte nebo jen zaváháte, tak to nezvládnete.
Musíte být vytrvalí za nemožných podmínek.
Tak jsem odletěl domů a hned jsem šel do ILM.
LETIŠTĚ VAN NUYS
Když jsem se vrátil, měli jsme necelý rok na speciální efekty.
Utratili milion dolarů
a měli… Nevím, možná tři záběry.
George byl naštvaný.
Bylo to cítit v místnosti, i když v ní on sám zrovna nebyl.
Vím, že byl nešťastný, ale nevím, jestli
byl nešťastný kvůli mně nebo situací.
Studio na něj tlačilo.
Myslím, že mu bylo mizerně.
Jednou jsem potřeboval jít pro kus filmu
a musel jsem projít přes promítací místnost.
Běžel jsem do promítací místnosti.
George a Dykstra se hrozně hádali, křičeli
a já mezi ně vběhl.
Ani nevím, o co šlo.
Chtěli jsme vyhodit Johna Dykstru.
Utratil tolik peněz, měl tolik času a nic se nedělo.
Bylo to v troskách. Neměli žádný časový plán.
Neměli žádný plán, jak to celé udělat.
Bylo to velmi znepokojující.
My jsme tam budovali vybavení
a miniatury osmnáct hodin denně.
Takže to, že jsme to nestihli udělat
a vytvořit záběry, byl můj nejmenší problém.
Cestou domů z L. A. do San Francisca
jsem si říkal: „Bože, to nevyjde.
„Je to katastrofa a už nikdy nedostanu práci.“
Měl jsem silné bolesti na hrudi.
Vzali mě do nemocnice, protože si mysleli, že mám infarkt.
Ptali se mě, jestli jsem pod velkým tlakem.
Řekl jsem, že jo. A oni mi řekli, že to je asi tím,
a ať si vezmu aspirin a ráno zavolám.
Protože infarkt to nebyl.
Ukázalo se, že je to asi angina pektoris.
Ale všichni okolo byli vystresovaní.
Co kdybych umřel? Oni ani neví, o čem ten film je.
Bylo to jen milion malých kousků.
Nikdo nevěděl, co vlastně dělám.
Byl jsem čtvrtý najatý střihač.
Takže hodně práce na střihu už bylo udělané.
Paul Hirsch Střih
Když jsem přišel, celé mě to úplně ohromilo.
Ale téměř každý střih se musel nějak upravit.
Dodal jsem si odvahy a řekl: „Georgi,
„musím ti něco říct.
„Na ničem tak velkém jsem ještě nepracoval.“
A on řekl, že to nevadí, že to nikdo.
Mám z toho velmi špatný pocit.
-Otoč tu loď. -Jo, myslím, že máš pravdu.
-Plný zpětný chod. -Zapni pomocnou energii.
Hrozně mě frustrovalo stříhat bez efektů.
Do čeho jsem se to dostal?
Jak to mám dodělat?
George se v jednu chvíli rozhodl, že chce názor
nějakých kolegů, Briana De Palma, Martina Scorseseho
a Stevena Spielberga.
Star Wars jsem poprvé viděl nahrubo sestříhané.
A jsme tu. Vesmírný přístav Mos Eisley.
Nikde nenajdeš větší úl spodiny a darebáctví.
Film byl... Říct, že nebyl hotový, je mírné slovo.
Vraťte se do lodi!
Kam jdeš? Vrať se!
Ještě neměl efekty.
Pomoz mi, Obi-Wane Kenobi.
Jsi má jediná naděje.
Hodně jsme si domýšleli kontext,
protože efekty byly jen v pár scénách.
Kde jsme?
Kdo jsme?
Kdo jsou oni?
Potřebujeme je?
Co je to za zvěřinec představivosti,
Georgi, pozval jsi nás, ať ti to rozcupujeme?
Ani já, a to jsem na filmu pracoval,
jsem nedokázal sledovat ten příběh.
Bylo to mnohem hrubější, než bývá hrubý střih.
Polovina filmu byla doslova jako
dokument o druhé světové válce, protože George nic jiného neměl.
To je ono!
Už bychom to měli vidět.
Dávejte pozor na ty bojovníky.
Já a Alan Ladd mladší, vedoucí Foxe,
jsme byli asi jediní v té místnosti, komu se to líbilo
v tomhle stavu.
Ale když R2 a C-3PO uniknou
a jejich plavidlo je vystřeleno a opustí
dokovací plošinu a letí do vesmíru,
ten záběr nám měl všem jasně říct, jaký ten film bude
s pomocí ILM. Ale ještě tam zdaleka nebyl.
Když jsem řekl, že žádná
jiná studia na speciální nebo vizuální efekty
nebyly, tak myslím, že nebyly nikde na světě.
Neměl jsem na vybranou.
Seděl jsem na divokém býkovi a musel jsem se držet.
Opravdu jsme nakonec prostě museli pokračovat.
U něj
šlo spíš o rezignaci, než o nějaké rozhodnutí,
že tímto procesem to dotáhneme do konce.
Každou scénu jsme točili pomocí řízení pohybu,
s náklonem a výložníkem a kolejnicí a všemi těmi dalšími věcmi.
Točit takhle scénu bylo hrozně náročné.
A uvědomili jsme si, že máme tisíce prvků, které musíme natočit.
Že dny nebyly dost dlouhé na to, abychom to všechno natočili.
A tak Ken natáčí děla.
Dennis točí scény s X-wingem.
A já pak narazil kamerou do modelu
a oni museli naběhnout a opravit to.
Nebyl to dokonalý svět.
Zpracovat všechny ty kousky filmu,
bylo jako fotografický masochismus.
Já se vážně bál,
že se v tom všem ztratíme.
Se sofistikovaným prototypem
jsou vždycky problémy, ale podle George to bylo nedotknutelné.
Měli jsme plno exotického vybavení.
Dělali jsme věci, co předtím nikdo neudělal.
John Dykstra měl zásadní roli při navrhování scén i natáčení.
Ale docházel nám čas i peníze.
Řekl jsem: „Je mi fuk, jestli to dáte na hůl
„a natočíte jak to letí temnotou. Hoďte tam pár hvězd.
„A ať už to máme hotové.“
Poslali nám několik lidí, aby se pokusili
nás zrychlit a zorganizovat.
George Mathera.
Ten se opravdu snažil to nějak zorganizovat.
Dělal, co mohl, a my jsme s něčím z toho neochotně souhlasili.
Ale opravdu to asi dala dohromady až Rose.
Když jsem přijela na pohovor,
bylo to dost…
Nechci říct, že to byla díra.
Neměli tam pěkný nábytek.
Vypadalo to jako skládka.
Přiznejme si to. Vedle mě seděl chlap
s nohama nahoře a já jsem se ptala recepční:
„Jak to tu funguje? Je George Lucas milý?
„A co ten film, je to sci-fi?“
Ona se zdála neskutečně upjatá.
A pak Dykstra otevřel dveře a řekl: „Pojďte na pohovor.“
A ten mladý muž vstane a vejde se mnou.
Samozřejmě, že ten mladý muž byl George Lucas.
Obrátil se na mě a položil dvě otázky.
Umíte těsnopis?
Můžete nastoupit v pondělí?
Viděla jsem Americké graffiti, takže jsem to vzala.
Dobře. Ať už chce ten chlap cokoliv, jdu do toho.
George se zrovna vrátil z Anglie, takže byl hlavně na severu ve střižně.
Ukázal se vždycky dvakrát týdně
a já měla za úkol chodit s ním a dělat si poznámky.
Někdo ho musel doprovázet všude
a zapisovat, co řekl kterému oddělení.
Ale většinu času jsem chodila za Dykstrou.
Je prostě tak poutavý, charismatický člověk.
Byl tak uvolněný a vtipný.
Když pak přišel George, mluvili jako profesionálové
a já mezi nimi vycítila napětí.
Nikdo to neorganizoval.
Nevím, jak se jim podařilo rozhodnout, co kdy točit.
Potřebovali jsme tam někoho dospělého,
aby řekl: „Tohle se musí udělat takhle.“
George Mather opravdu přinesl pořádek, který dodal Georgi Lucasovi
ohromnou sebedůvěru.
S Matherem jsme sepsali každičký element, který se musel udělat.
Já to napsala do kalendáře
a prostě to začalo hladce běžet.
Měli jsme velkou knihu scénářů,
a každý den jsem zapisovala poznámky z denního promítání
a on je rozstříhal na malé proužky
a lepil je do takové knihy.
Jakmile byl systém dokončen, párkrát jsem George přivedl,
abych s ním prošel proces, a řekl jsem: „Dobře, začněme s touhle scénou.
„Jsou v ní dva nebo tři prvky.“
Natočili jsme první prvek,
nechali to během deseti minut vyvolat,
dali jsme to do Movioly
a já řekl: „Líbí se ti to, Georgi, nebo to chceš upravit?“
A on na to, že by to mohlo být víc tak,
nebo víc takhle,
a tak jsem to natočil znovu.
Pak už byl spokojen.
Potom jsme šli na další model a dali jsme to dohromady.
George tak viděl ty dva prvky, které jsem natočil.
Tak jsem to pro něho tak párkrát udělal.
V jistém smyslu se od nás učil.
Viděl, že naše práce může mít úspěch,
protože ten produkt byl mnohem zajímavější
a evokativnější, než kdybychom
se dohodli na levném přístupu.
Ale mnoho záběrů se dalo udělat pomocí
starých procesů a technik.
Ale John přišel s elegantním řešením.
Jakmile jste se do toho dali,
mohli jste natočit jakýkoliv druh záběru.
Všichni jsme se na tom učili,
jak zvládat tu technologii,
ale taky jak chápat Georgeovu vizi.
Na každou scénu jsme měli storyboard se základní myšlenkou
a potom jsme to interpretovali, abychom věděli, co natočit první.
Věc, ze které jsem měl opravdu obavy, byla úvodní scéna.
Protože pokud nezaujme publikum a nepřesvědčí ho,
že se na ten film musí podívat, tak máme problém.
Nejlepší efekt je ten, který má podprahové narážky jako měřítko
a ostrost, aby byl nerozpoznatelný od reality.
A George za námi chodil a říkal:
„Chci, aby hvězdný destruktor vypadal monstrózní.
„Můžeme postavit model na zdi a dát tam žebříky
„a další věci, které ukážou měřítko.“
A já říkám: „Georgi, my už máme model hvězdného destruktoru,
„je takhle dlouhý.
„Chci něco vyzkoušet.
„Nasaď nejlepší lidi na detaily spodní části lodi
„aby to bylo opravdu povedené,
„a potom mi vyrob rebela,
„který bude velký asi jako cigareta. Já ho dám na drát,
„z přední části lodi
„a můžeme se pokusit vytvořit větší měřítko.“
Bylo důležité dostat kameru hodně blízko k modelům,
a kamera měla viset na rameni.
Takže jsem hvězdný destruktor otočil a vyrovnal,
takže objektiv byl v podstatě 3 centimetry od modelu
a v několika bodech ho i poškrábal.
V podstatě jsem to natočil vzhůru nohama.
A další den na promítání všichni žasli.
Takhle…
Pocit, který máte u původní scény,
kdy hvězdný destruktor prolétá nad vámi,
přesně to George chtěl.
A tady je jeden z bodů, proč to funguje.
Celá loď je zaostřená, od toho, co je nejblíž ke kameře,
až po to, co je od ní nejdál.
To je ke stanovení měřítka opravdu důležité.
A na modelu byly malinké dveře a okna.
Věci, jejichž měřítko lidé znají, takže si představí velikost.
Takže to jsou ty podprahové stopy a pochopení toho, jak je používat,
co z toho dělá umění, na rozdíl od jednoduché mechaniky.
Chci říct, je to záhada.
Je to jako magie, opravdu.
Vytváříme magii prostřednictvím tohoto žalostného procesu.
Vznikl takový kreativní týmový duch.
Kolaborativní řešení problémů v každé skupině a na každém oddělení.
Věděli jsme, že si musíme pomáhat. Museli se navzájem podporovat,
abychom to dokončili.
Je to o tom natáčet film,
vyprávět příběh a nedovolit, aby vám vaše ego stálo v cestě.
Spousta problémů se vyřešila u kávovaru.
Lidé tam přišli se svými problémy a mluvili o nich.
Prosili o pomoc.
Byli jsme rodina.
Opravdu se mi líbilo, že George zůstával v práci dlouho a pomáhal s nudnými úkoly.
V devět večer jsme dávali razítka na storyboardy.
Nejšťastnější byl,
když mohl na modely lepit součástky.
Opravdu to dělal rád.
Byli jsme pozadu, tak prostě trvalo dlouho dodělat tolik záběrů.
Byl skvělý v kompromisech.
„Ten záběr můžeme znovu použít zde,
„tenhle záběr otočíme zrcadlově
„a bude to vypadat, jako že letí opačným směrem.“
Začali jsme dělat obří skoky.
Všechno se zrychlilo.
Některé části ještě nebyly nejlepší.
Jestli chcete dělat vizuální efekty, musíte být šílení.
Musíte být tak trochu blázen.
Údolí smrti, Kalifornie
Ale protože jsme nevěděli, co z toho bude,
nic nám nebylo svaté a prostě jsme stavěli, aby bylo co točit.
Celou dobu to byla zábava.
I když to bylo vyčerpávající.
Hvězdné pole bylo uvnitř duté.
Dalo se tam pohodlně vyspat.
Jednoho dne někdo říká: „Nenechávejte tam polštáře pod lampami.
„jsou hrozně horké.“
Bylo to šílenství.
Měli jsme spoustu večírků, a já jsem míchala punče a házela do nich suchý led,
takže bublaly a bublaly, až jsem zjistila, že je to jedovaté,
že se do toho nesmí dávat suchý led.
Jak George říkával: „Dejte jim dostatek pizzy a piva,
„a udělají cokoliv.“
Bylo to jako bratrstvo.
Studio říkalo, že jsme country klub.
Ano, byli jsme ve vířivce. Ano, klouzali jsme se po vodě,
a ano, byli jsme nezralí.
Ale nikdo nepracoval tvrději, nikdo nepracoval déle.
Byli jsme na neprobádaném území.
Byla to opravdu spousta legrace, až téměř do konce.
Víte, hrozně na nás tlačili.
PŘICHÁZÍ DO VAŠÍ GALAXIE LETOS V LÉTĚ.
Dělali jsme, co šlo, abychom film dodělali.
Premiéra se blížila a lidi šíleli.
Zvukaři na nás tlačili,
protože potřebují dát zvuk do toho, co vytvoříme my.
Joe přepracoval storyboardy a dával nám různé záběry.
Točili jsme jako šílení a zakopávali o sebe.
Kene!
Jen jsme se to snažili dokončit.
Sháněli jsme modely a světla a točili, jak rychle to jen šlo.
Byla to mise víry.
Protože nikdo nevěděl, jestli to zvládneme nebo ne.
Všichni měli naději.
Ale na mě byl vyvíjen neskutečný tlak.
A na všechny ostatní taky.
Procházeli jsme různými stádii,
byl trochu frustrovaný, protože některé věci
nebyly takové, jak doufal.
Z některých záběrů byl zklamaný.
Ne všechno bylo schváleno.
On byl,
neřekl bych úplně hyperkritický, ale… byl to jeho film.
To na něho padne vina.
Jsem perfekcionista.
A když něco není správně, opravdu mě to naštve.
Někdy zvenčí, ale většinou uvnitř.
-Dobře. -Dobře.
Měl jsem z George dojem,
že měl úžasnou představivost,
ale taky byl extrémně praktický.
Většina lidí je buď jedno, nebo druhé, ale ne obojí.
Naučil jsem se žít s tím,
že každý nemůže být takový, jaký chci.
Musíte dělat, co to jde, a jít dál.
Georgeovi se nelíbili tvorové,
které dostal na sekvenci v kantýně.
Tak naplánoval, že se to přetočí.
Scénu v kantýně jsme natočili v Anglii.
Star Wars hlavní natáčení
Chtěl jsem tam spoustu mimozemšťanů.
Dali mi nějaké, ale nestačilo to.
Myslím, že to byl problém s rozpočtem. Prostě nebylo dost peněz,
tak mi to připadalo, že v Anglii
šli do oddělení kostýmů
a vzali pár věcí ve stylu Beatrix Potterové.
Natočili jsme, co šlo, ale pak jsem řekl:
„No, prostě to dodělám, až se vrátím domů.“
George najal mě, Johna Berga
a pár dalších animátorů, kteří byli bez práce,
a dal nám pokyny,
ať vyrobíme tolik mimozemšťanů, kolik za šest týdnů zvládneme.
Udělali nějaké kresby a já z nich vybral 12 příšer.
Rob Cobb udělal nějaké návrhy,
které jsme vyřezali a vytvořili.
Potom jsme šli na malé pódium na La Brea Avenue
a George nás navlíknul do našich vlastních kostýmů.
Převlékli se i lidé z kostýmů a tak jsme to udělali.
Phil Tippett a John Berg, měl jsem je rád.
Byli dobrý tým.
Spřátelili jsme se.
George jednou týdně přišel, aby zkontroloval, jak postupujeme.
Jednou se tak rozhlížel a na polici uviděl
postavičku, kterou jsem vytvořil, když mi bylo asi 20.
Zeptal se, jestli děláme fázovou animaci.
Ukázal nám šachovnici a montáž,
kterou měl bez jakýchkoli postav.
330 podruhé.
George původně chtěl šachy
natočit jako lidi v maskách na zeleném pozadí,
ale zrovna vyšel Future World.
V něm byla scéna s herci na šachovnici.
Můj rytíř na tvého pěšce.
George to rozhodilo.
Jeho scéna by už nebyla originální.
Takže kdyby to udělal jako fázovou animaci, bylo by to jiné.
Tak řekl mně a Johnovi Bergovi:
„Zvládnete za dva týdny vyrobit deset mimozemšťanů na fázovou animaci?“
Řekl jsem, že od toho tu jsme.
V ILM máme jednu výhodu. Máme lidi
z ulice, takže se dalo udělat cokoli.
Úplně na konci harmonogramu, až úplně na konci.
Tak jsme se šli s Johnem Bergem dohodnout s Georgem.
Dykstra měl oválný stůl a na jednom konci seděl George
a Dykstra měl repliku staré westernové pistole.
A zatímco jsme vyjednávali o ceně,
točil si se zásobníkem.
Neuvědomoval si, že to dělá,
ale my jsme tam seděli a říkali si: „Je to moc?
„Uděláme to zadarmo.“
Měli jsme bednu se všemi postavičkami.
Vzali jsme je na plac a zeptali se George, jak si to představuje.
A on řekl, že neví.
„Co kdyby ten žlutý vyskočil? Ten zelený ho zvedne
„a hodí ho na zem, zatímco ostatní přihlížejí?“
Tak jsme řekli, že jasně.
Točili jsme po večerech, byly to asi tři noci.
Byli jsme jak děti a hráli si s hračkami.
To byla jediná fázová animace, co jsme měli.
Všichni jsme byli z výsledku nadšení.
Opatrně, R2.
Zachoval se férově. Zlobíš se zbytečně.
Ať si to užije. Není moudré rozčilovat Wookieeho.
George dával lidem obrovskou tvůrčí svobodu
a měl velkou trpělivost, když jste měli dotazy,
něco jste nechápali, vysvětlil,
proč to tak chce udělat.
Když přišel, věnoval mi tolik času, kolik jsem potřeboval.
Pamatuju si, jak seděl u kreslicího stolu
a maloval sekvenci z filmu,
útok na Hvězdu smrti.
George není umělec.
Nakreslí čáry na papír, ale není to umělec.
A úplně mě ohromila jeho schopnost zprostředkovat myšlenku
pomocí velmi hrubých náčrtů toho, jak má útok vypadat.
Na závěrečné bitvě Georgeovi hodně záleželo,
protože studio hrozilo, že ji nechce.
Měli obavy z překročení nákladů,
představovali si, že se dostanou na Hvězdu smrti,
zachrání princeznu a hotovo. Konec.
Ale George byl odhodlaný mít tam konečnou bitvu.
Filmy jsou kinetické.
Je to o pohybu.
Zapomeňte na herce. Zapomeňte na příběh. Je to o pohybu.
Pronásledování. Honičky byly počáteční forma kinematografie.
Honička, jako všechno další ve filmu, se musí vystavět.
Máte začátek, střed a konec
a máte tam několik incidentů.
Na konci filmu jsme chtěli vytvořit
realisticky vypadající vesmírný souboj.
Útočili na nezranitelnou pevnost,
Hvězdu smrti, a Lukeova zdatnost jako pilota
jim umožnila uspět a zničit ten kolos.
Důvod, proč na Hvězdě smrti byly příkopy,
byl ten, že jedině tak se dalo dosáhnout pocitu rychlosti.
Jeli jsme na motorkách v roklích v poušti a všimli si,
že když jste v rokli, projíždíte kolem věcí.
Zdá se to velmi rychlé.
George chtěl pohled na město,
který bude vypadat, jako když prolétáte centrem Manhattanu.
Ale měřítko by bylo mnohem větší.
Něco, co by mělo vypadat, jako byste ujeli 60 kilometrů,
zatímco urazíte jen 30 centimetrů.
A to není jednoduché.
Potřebujete neuvěřitelné množství detailů na povrchu modelu.
Povrch Hvězdy smrti
byl první projekt, který jsem měl udělat za dva měsíce.
Netrvalo dlouho a uvědomil jsem si,
proč to žádný jiný modelář dělat nechtěl.
Vyhořeli.
V podstatě jsme byli celý den na kolenou s pěnovými polštářky,
plazili se po povrchu, který byl asi 4,5 metrů krát 12 metrů velký.
Na povrch Hvězdy smrti jsme vytvořili 12 forem,
které muselo jít rozřezat a pohybovat s nimi,
dávat je do různých pozic.
Abyste nepoznali, že se jedná o stejné kusy.
Počet kombinací, které jsme mohli vytvořit,
byl astronomický.
Na konci modelu
mělo být vidět, že pokračuje pořád dál a dál.
Takže jsme jednu část příkopů Hvězdy smrti vyfotili
a přilepili na kus dřevotřísky.
Nakreslil jsem na to detaily.
Aby to vypadalo opravdovější,
tisíce malinkých oken
se muselo všude připevnit reflexní páskou,
vyrobenou ze skleněných korálků, které odráží světlo.
Ale byly jich desítky tisíc.
Byla to moje práce,
víte?
Jednou se na Hvězdu smrti přišla podívat Marcia Lucasová,
Georgeova tehdejší žena.
Vzala kameru, podívala se, my to rozsvítili
a ona říká: „Ty okna musí být menší.“
Proboha, musí být o polovinu menší.
To nebude jednoduché.
Budete muset manévrovat skrz tento příkop,
v tomto bodě těsně nad povrchem.
Cílová oblast je široká pouze dva metry.
Je to malý tepelný výfukový otvor přímo pod hlavním bránou.
Když bylo načase natočit příkop,
George nám to vysvětlil.
Vypadalo to, že nic nevidí,
protože to má všechno v hlavě, ale na očích mu bylo vidět,
co už vidí v hotovém produktu.
Jsme tam.
Milujeme ten příběh a on nás všechny nadchl.
„To je ono, běžte na to, chlapi.“ A tak jsme šli.
Podívejte, jak je to obrovské.
Jdeme na to.
Je to pryč!
Zjistili jsme, že musíme jet rychlostí 30 kilometrů v hodině,
když točíme model Hvězdy smrti.
Položili jsme ho na parkoviště, a jediný způsob, jak kamerou hýbat tak rychle,
bylo přidělat ji na vozidlo.
Partyzánská filmová tvorba, dát kameru do zadní části náklaďáku.
Richard tam vylezl,
jeli jsme kolem modelu a spustili výbuchy.
-Zásah! -Negativní.
Neprošlo to.
Vybuchlo to na povrchu.
Neexistovala pravidla.
Prostě cokoli fungovalo, to jsme nějak využili
a nakonec to dobře dopadlo.
R2, ten stabilizátor se zase uvolnil.
Zkus ho uzamknout.
Nemožný časový plán, nemožný rozpočet,
snažit se udělat něco, co dřív nikdo neudělal.
Byli jsme Aliance rebelů.
Pozor!
Jsi tam chlapče. Tak to vyhoďme do povětří a letíme domů.
Nakonec všichni přežili.
-Hej! -Hej!
Já věděl, že se vrátíš.
Dokončili jsme ten film. Jupí!
Nemohl jsem tomu uvěřit, opravdu.
Poslední večer jsme v ILM měli večírek.
Všichni kolem slavili.
A někteří lidi, kteří byli chytřejší než já,
koupili akcie 20th Century.
Nevěděli jsme, na čem pracujeme.
Byla to opravdu jen práce, pět nebo šest dní v týdnu.
Nevěděli jsme to, dokud film nevyšel.
Míchali jsme zvuk,
zvuk jsme dělali až do dne, kdy to vyšlo.
Když jsme skončili, šli jsme do Hamburger Hamlet
na Hollywood Boulevard, naproti Graumanovu čínskému divadlu.
A oni říkají: „Páni, něco se tam děje.
„Asi nějaká premiéra.“
A až když jsme vyšli ven, zjistili jsme, že to jsou Star Wars.
Byl to úplný dav. Zavřeli ulici.
To je ono, hoši.
Když jsem sledoval finální produkt na obří obrazovce se zvukem,
byl jsem z toho paf.
Byla vidět radost, kterou do toho dali lidi, co na tom pracovali.
Některých věcí jsme měli nad hlavu,
ale mohli jsme si to dovolit, protože to bylo poprvé.
Pozvali nás na premiéru a všichni z toho byli…
Mým rodičům se to moc líbilo.
Ten dotek bezstarostnosti byl tak přitažlivý.
Měli štěstí, že nás měli na vizuální efekty,
protože si nemyslím, že v oboru byl kdokoliv jiný,
kdo by dokázal to, co my.
Díky.
Všichni do posledního dřeli.
Každý něčím přispěl.
Všichni si pomáhali a já to oceňuju.
Ale na druhou stranu byly Star Wars pod nátlakem za celou produkci.
Plánování, peníze, kulisy.
Chtěl jsem to dělat po svém,
ale neměl jsem na to čas ani peníze.
Vždycky říkal věci jako: „Kdybych mohl mávnout kouzelnou hůlkou,
„dal bych si do hlavy elektrody a nechal film natočit v ní.“
SÍLA ZA GEORGEM LUCASEM
Říkával, že má jen asi 25 %
z toho, co chtěl na plátně ve Star Wars mít,
což pro mě bylo samozřejmě šokující,
protože podle mě tam měl 100 %. Ale podle George ne.
Viděl skrz tu magii.
Vidím tu lepicí pásku,
a gumičky, které to drží pohromadě.
Ale tak se filmy točí.
Netočí se správně,
točí se nejlíp, jak to jen jde za daných podmínek.
Pomyslel jsem si: „Určitě to můžeme udělat i líp.“
A měl bych přijít na to jak.
České titulky Tereza Kochova