Kasvoin Modestossa maatilalla.
Kuten useimmat Los Angelesissa kasvaneet, tykkäsin huviajeluista.
Vietin ison osan nuoruudestani ajellen ympäri kaupungin katuja.
Lukio uhkasi jäädä kesken touhujeni takia.
Äitini oli kovin huolissaan.
Hän pelkäsi, ettei minusta tule mitään.
Isäni uskoi, että puhkean kukkaan myöhemmin.
"Älä huoli. Hän herää vielä."
Tykkäsin paljon vauhdista.
Pidin siitä tunteesta.
Halusin olla mekaanikko ja ajaa rallia.
Lukiossa minulla oli tosi pieni auto,
tämän kokoinen, ja kerran olin
kääntymässä pihallemme maantieltä
ja siellä ajoi joku tyyppi.
Hän ajoi varmaan 140 km/h.
En nähnyt häntä.
Kuulin tööttäyksen
ja olin poissa.
Auto osui kylkeeni.
Autoni pyöri ympäri seitsemän kertaa ja rullautui puun ympäri.
Kun heräsin, kuulin ensimmäiseksi
hoitajan sanovan, että kaikki jalkani ja käteni ovat tallella.
"Mitä tarkoitat?"
Kaikki sanoivat: "Sinun pitäisi olla kuollut."
NUORI SELVIÄÄ KOLARISTA
Silloin ajattelin, että ehkä olen täällä syystä.
Isäni halusi minut toimistotarvikebisnekseen
ja myymäläpäälliköksi.
Myymälää valmisteltiin minua varten, mutta sanoin, etten halua sitä.
En ikinä voisi olla töissä jossain, missä tehdään samaa asiaa
päivästä toiseen.
Se oli varmaan suurin erimielisyytemme.
Sanoin meneväni yliopistoon.
Silloin oli Vietnamin sota.
Pääsin vain alempaan korkeakouluun.
Opiskelin yhteiskuntatieteitä,
psykologiaa ja antropologiaa, ja jäin koukkuun.
Se oli minusta mahtavaa.
Minun piti lukea Sankarin tuhannet kasvot yhtä kurssia varten.
Minua alkoi kiinnostaa, miten yhteisö rakennetaan.
Se tehdään tarinoiden, mytologioiden ja sankareiden avulla.
4 VARHAISIMMAT SANKARIT
Löysin elokuvat vasta ensimmäisenä opiskeluvuonna.
Päädyin USC:hen.
ETELÄ-KALIFORNIAN YLIOPISTO ELOKUVATAITEEN KORKEAKOULU
Yhtäkkiä näin elokuvia, jollaisia en ollut ennen nähnyt.
Se avasi silmäni. Se oli ihan uusi maailma.
Sitä syö, nukkuu ja juo elokuvia varten,
ja rakastaa joka hetkeä.
Tiesin heti, että tämä oli juttuni.
Mikä on elokuvantekijä?
En tiennyt, mikä on tuottaja tai ohjaaja.
Tiesin vain, että halusin tehdä elokuvia, mitä se sitten tarkoittikaan.
GEORGE LUCASIN LYHYTELOKUVA
Ensimmäisellä lukukaudella aloin tehdä opiskelijaelokuvia.
Valloitin elokuvataiteen osaston.
Tapasimme 60-luvulla, kun THX-1138 sai ensi-iltansa.
Lyhytelokuvan ensi-ilta oli filmifestivaaleilla.
George sai pääpalkinnon.
THX 1138 4EB. Tässä on Auktoriteetti. Pysähdy sinne, missä olet.
Ajattelin, etten ikinä osaisi tehdä yhtä hyvää elokuvaa.
Meitä yhdisti se, että teimme elokuvia yleisölle
jopa enemmän kuin itsellemme.
Kaikki ystäväni
olivat ihmisiä, jotka rakastivat elokuvia.
Kukaan ei ollut kiinnostunut rahasta.
Kaikkia kiinnosti vain tehdä elokuvia.
Lucas on nyt valmistunut ja työskentelee Francis Ford Coppolan kanssa,
joka äskettäin valmistui UCLA:n elokuvakoulusta.
Coppola ohjaa Sadeihmisiä,
joka on hänen kolmas elokuvansa Warner Brosille.
Lucas tekee elokuvaa Coppolan elokuvanteosta.
Ihmisen täytyy todella...
Täytyy todella haluta tehdä jotain,
ja silloin mikään ei ole esteenä. Näin uskon.
Kertoisitko nuoresta avustajastasi, George Lucasista?
Hän ei oikeastaan ole avustajani, vaan yhteistyökumppanini.
-Selvä. -George voitti palkinnon ja pääsi
Warner Brosille tarkkailemaan elokuvantekoa.
Teimme Finianin sateenkaarta, kun näin tämän parrakkaan tyypin
katselemassa. Kysyin, kuka hän oli.
Hän sanoi: "Hän tarkkailee sinua."
Finianin sateenkaaressa
olimme kuvausten ainoat alle 50-vuotiaat
ja ainoat elokuvakoulun käyneet.
Meillä oli yhteys.
Olimme nuoria ja vastustimme systeemiä.
Vuonna 1969 menimme San Franciscoon.
Ajattelimme Franciksen kanssa kuuluvamme sinne.
Kovin monessa vastaanotossa ei ole biljardipöytää.
Totta. Toivomme, että aamukolmelta
se on pelastuksemme, kun teemme elokuvaa
viereisessä huoneessa.
Toimme sinne miksaus- ja editointivälineet.
Rakensimme pikku studion.
Teimme kaiken itse.
Sain tehdä yhdestä opiskelijaelokuvastani koko illan elokuvan.
Yksi Coppolan tuotanto kuvattiin
San Franciscon lentokentän autotallissa.
Se oli 25-vuotiaan George Lucasin käsikirjoittama ja ohjaama scifitarina.
Lucas vaimoineen editoivat elokuvan itse.
Vaikka Warner Bros. suostui rahoittamaan ja levittämään elokuvan,
Lucasilla on täysi luova vastuu.
Minulla on elokuvani suhteen täysi vapaus
sanoa mitä haluan.
Oikein, väärin tai välinpitämätön. Ainakin voin sanoa sen.
THX on julistettu parantumattomaksi ja laitettu lukkojen taakse.
Warner Bros. ei tullut katsomaan, mitä olin tekemässä,
enkä tiedä, lukivatko he edes käsikirjoitusta.
Näytimme editoimamme version, ja he kysyivät: "Mitä tämä on?"
Evakuoikaa. Koko magna-henkilöstö...
Johtokunta ei pitänyt siitä.
He pilkkoivat sen. He leikkasivat siitä pois viisi minuuttia,
josta osa oli todella hyvää.
Ei ole pahempaa kuin turhautua
johonkuhun, joka ei tajua, mitä olet tekemässä
ja joka yrittää muuttaa sen.
Erimielisyyksien seurauksena
THX:n leikkausvaiheessa
menetimme monia Warner Brosille sovittuja projekteja.
Yhdessä rakentamamme yritys American Zoetrope meni konkurssiin.
Francis lähti ja teki Kummisedän.
Hän sanoi minulle,
että pitäisi lopettaa outojen scifihörhöilyjen tekeminen.
Hän käski minun tehdä komediaa.
"Näytä, että osaat tehdä komedian."
SVENGIJENGI '62
Tapasin Georgen ensi kerran koekuvauksissa
Svengijengi '62 -elokuvaa varten.
En tiennyt, mikä oli graffiti,
ja Georgessa oli piirteitä,
jotka olivat minulle näyttelijänä mystisiä.
Hän ei puhu näyttelijöiden kieltä.
Hän on aika kryptinen.
Hän puhuu ilmapiiristä, maailmasta.
Koekuvauksia oli kuudesti kuuden kuukauden aikana,
ennen kuin näyttelijät saatiin valittua.
Vitsailin siitä hänelle joskus.
Hän sanoi, että autojen valinnassa oli mennyt yhtä kauan.
Kun kuvasimme Svengijengi '62 -elokuvaa, olin vaikuttunut
vapaudesta, jota hän antoi näyttelijöille, mutta myös maailman luomisen kautta.
En olisi osannut käyttää tätä termiä silloin.
Autot olivat hänelle yhtä tärkeitä.
Paljolti se johtui omista kokemuksistani.
Tuolloin en enää kruisaillut,
joten tunsin tarvetta dokumentoida intiimiä suhdetta,
joka miehen ja koneen välillä on.
Kruisailu oli ehdottoman amerikkalainen parinmuodostustapa.
Mitä sanoit?
Odota. Mitä sinä sanoit?
Jollain alitajuisella tasolla
se selvästi osui yleisöön.
PARAS ELOKUVA - PARAS OHJAAJA GEORGE LUCAS
Se oli minulle suuri hetki. Silloin istuin alas ja sanoin itselleni:
"Okei, nyt olen ohjaaja."
"Tiedän voivani olla luova tavalla, josta nautin."
Kerran seisoskelimme Mel's Dinerin luona
ja kysyin Georgelta, mitä hän haluaa tehdä seuraavaksi.
Hän kertoi pitävänsä scifistä.
"Kubrickin edistyksellisyys...
Haluan soveltaa sitä Buck Rogersin ja Flash Gordonin
kaltaisiin elokuviin, tehdä elokuvasarjan."
Hän halusi yhdistää 2001:n tehosteet
todella nopeisiin aluksiin.
Niin hän totesi.
En oikein tiennyt enempää.
Etsin hyvää tarinaa,
ja sitten muistin mytologiat.
Ajatus siitä, että yhteisö luo sankareita, joita ihailla.
Näin sen mekanismina, universaalina todellisuutena.
Halusin tehdä sellaisen, mutta modernin version.
Ensin piti tehdä tarinan synopsis.
En ole maailman paras kirjoittaja.
Vein ehdotukseni parille studiolle,
ja he olivat aivan hämillään siitä.
Robotteja ja Wookieita.
He eivät ymmärtäneet, mistä siinä oli kyse.
Scifielokuvat eivät myyneet hyvin.
Kaiken huipuksi elokuva oli suunnattu nuorille,
ja studiot sanoivat sellaisen olevan Disneyn heiniä.
"Emme me muut voi tehdä tätä."
En uskonut saavani elokuvaa lähtemään.
Kirjoitin sen uudelleen.
Vein sen joka ikiseen studioon ja kaikki hylkäsivät sen.
Olin aika epätoivoinen.
Mutta kun päätän tehdä jotakin,
en anna minkään estää minua.
Tiesin, että minun olisi myytävä se.
Kuva kertoo enemmän kuin tuhat sanaa.
Palkkasin kuvittaja Ralph McQuarrien piirtämään luomani hahmot.
Hän näytti minulle tekemänsä kuvat,
ja ne olivat juuri, mitä halusin.
"Minulla on 100 ideaa."
"Tee tämä kohtaus. Ja tämä."
Maalaukset innostivat minua jatkamaan kirjoittamista,
ja niin sain työn valmiiksi.
Elokuvasta oli tulossa
tarinan lisäksi upea visuaalinen elämys.
Siitä oli tulossa vuoristorata.
Siinä olisi paljon kohtia, joita yleisö ihastelisi.
Samoihin aikoihin Foxin uusi johtaja Alan Ladd Jr.
näki Svengijengi '62:n ja piti siitä.
Minusta se oli loistava elokuva.
Halusin tavata Georgen
ja kuulla hänen ideoistaan.
Näytin hänelle kuvat, ja hän hämmästeli, mistä oli kyse.
Kerroin, että se oli avaruusooppera, jossa olisi vanhan ajan henkeä
ja siinä on jättiläiskoira, joka lentää sankarin kanssa
ja sitä on vaikea selittää.
Kun puhuin Georgen kanssa,
hän oli hyvin järkevä koko homman suhteen.
Hän tiesi tarkalleen, mitä halusi.
Idea oli ainutlaatuinen, joten lupasin sopimuksen.
Meillä oli erikoistehosteita varten 2 miljoonan dollarin budjetti,
jolla ei nykyään saisi edes yhtä otosta.
Aluksi elokuvaa rahoittava Fox ei ollut kovin
innostunut rakentamaan uutta erikoistehosteyritystä,
joka olisi olemassa erityisesti Tähtien sotaa varten.
Joten käytin noin puoli miljoonaa dollaria ILM:n perustamiseen.
Maksoin sen Svengijengistä tienaamillani rahoilla.
Ja juttu on siinä, että saa yhden kaverin,
joka on todella hyvä,
niin hän tuo muut mukanaan.
Se oli organismi,
joka kasvoi.
Mietimme nimiä, ja suurin osa oli ihan hirveitä.
Ajattelin, että olemme varastossa,
eli teollisessa ympäristössä, ja käytimme valoa ja taikaa luodaksemme asioita.
Siitä se putkahti päähäni.
Firman nimeksi tulisi Industrial Light and Magic.
ILM.
Olin lähdössä kuvauksiin Englantiin ja Tunisiaan.
Käy!
Pitää levätä ennen kuin hajoan.
Niveleni eivät liiku.
Olin Tunisiassa ihan hirveässä kunnossa.
Kaikki meni pieleen.
Lavasteet hajosivat yöllä ja seuraavana päivänä oli kuvaukset.
Meillä ei ollut mitään.
Yksi kauheus toisensa perään.
Oli paljon ongelmia ja huolta
etenkin talouspuolella
kuvausten kustannuksista. Ne vain kasvoivat.
Ihmiset kysyvät usein, mikä on elokuvanteon salaisuus.
Se on sinnikkyys.
Ei sitä muuten voi kuvailla.
Jos antaa periksi tai horjuu, ei voi tehdä elokuvia.
On jatkettava eteenpäin mahdottomissakin olosuhteissa.
Lensin kotiin ja menin ensimmäiseksi ILM:ään.
Kun palasin, meillä oli alle vuosi aikaa erikoistehosteiden tekoon.
He olivat käyttäneet miljoona dollaria
ja he olivat saaneet aikaan ehkä kolme otosta.
George oli vihainen.
Sen tunsi silloinkin, kun hän ei ollut läsnä.
Tiesin, että hän oli tyytymätön, mutta en sitä,
oliko hän tyytymätön minuun vai tilanteeseen.
Studio hönki hänen niskaansa.
Hän ei tainnut voida hyvin.
Kerran minun piti käydä hakemassa filmiä tai jotain leikkaushuoneesta.
Sinne päästäkseen oli mentävä katseluhuoneen läpi.
Ryntäsin energisenä katseluhuoneeseen.
George ja Dykstra olivat siellä huutamassa toisilleen,
kun minä pölähdin siihen keskelle.
En edes tiedä, mistä he riitelivät.
Aioimme antaa John Dykstralle potkut.
Hän oli tuhlannut rahaa ja aikaa eikä saanut mitään aikaan.
Kaikki oli sekaisin. Ei ollut tuotantoaikataulua.
Ei ollut suunnitelmaa, miten kaikki oli tarkoitus järjestää.
Se oli kamalaa.
Olimme keskittyneet rakentamaan laitteita
ja pienoismalleja 18 tuntia päivässä.
Se, ettemme olleet saaneet kaikkea tehtyä
ja otoksia kuvattua, oli huolistani pienin.
Lensin Los Angelesista kotiin San Franciscoon
ja ajattelin, ettei tästä tule mitään.
"Hirveä sotku, et ikinä enää saa töitä."
Minulla oli rintakipuja.
Minut vietiin sairaalaan, koska luultiin, että sain sydänkohtauksen.
"Onko sinulla ollut paljon paineita?"
Sanoin, että kyllä. Heidän mukaansa kivut johtuivat siitä.
"Ota aspiriinia ja soita aamulla."
Se ei ollut sydänkohtaus.
Se oli angiina tai jotain vastaavaa.
Mutta tietysti kaikki muut panikoivat.
Entä jos kuolisin? Kukaan muu ei tajunnut elokuvaa.
Kaikki oli säpäleinä.
Kukaan ei tiennyt, mitä olin tekemässä.
Olin jo neljäs leikkaaja projektissa.
Paljon oli siis jo editoitu,
kun liityin mukaan, ja olin hyvin vaikuttunut kaikesta.
Melkein joka leikkausta piti kuitenkin muuttaa.
Keräsin rohkeuteni ja sanoin Georgelle,
että minulla oli kerrottavaa.
"En ole ikinä työskennellyt näin isossa projektissa."
Hän sanoi vain: "Ei hätää, ei kukaan muukaan."
Minulla on huono tunne tästä.
-Käännä alus. -Taidat olla oikeassa.
Täyskääntö. Chewie, lukitse aputeho.
Oli turhauttavaa editoida ilman tehosteita.
Mihin olinkaan joutunut?
Miten oikein saan tämän tehtyä?
Jossain vaiheessa George päätti haluavansa kuulla,
mitä mieltä hänen kollegansa Brian De Palma, Martin Scorsese
ja Steven Spielberg olivat filmistä.
Näin Tähtien sodan raakaversiona.
Siinä se on: Mos Eisleyn avaruussatama.
Mistään ei löydy kurjempaa roistouden pesää.
Elokuvan kutsuminen keskeneräiseksi on kaunistelua.
Takaisin alukselle!
Minne menet? Tule takaisin!
Tehosteita ei vielä ollut.
Auta minua, Obi-Wan Kenobi.
Olet ainoa toivoni.
Oli paljon keskustelua kontekstista,
koska siinä on vain pari tehosteotosta.
Missä me olemme?
Keitä me olemme?
Keitä he ovat?
Tarvitsemmeko heitä?
Mikä on tämä mielikuvituksen eläintarha,
jonka olet pyytänyt meitä repimään hajalle?
Jopa minä, joka työskentelin elokuvan parissa,
pysyin tuskin kärryillä juonesta.
Raakaversio oli tavallista raaempi.
Puolet elokuvasta muistutti lähinnä
dokumenttia toisesta maailmansodasta, koska Georgella ei ollut muuta.
Tässä se on!
Sen pitäisi jo näkyä.
Pitäkää silmät auki taistelijoiden varalta.
Minä ja Foxin johtaja Alan Ladd Jr.
olimme varmaan ainoat, jotka pitivät elokuvasta
siinäkin muodossaan.
Kun R2 ja C-3PO pakenevat
ja heidän aluksensa lähtee lentoon
telakointialustalta ja häviää avaruuteen,
sen kohtauksen olisi pitänyt kertoa, millainen elokuvasta tulisi
ILM:n avulla. Sitä vain ei vielä ollut raakaversiossa.
Kun sanoin, ettei ollut
muita erikoistehostefirmoja,
niin tarkoitin koko maailmaa. Maailmassa ei ollut yhtäkään.
Ei ollut vaihtoehtoa.
Olin jo härän selässä ja siitä oli vain selvittävä.
Jatkamisesta kaikesta huolimatta tuli oikein juttumme.
Hänelle
kyse oli enemmänkin alistumisesta kuin päätöksestä
siitä, että prosessi onnistuisi.
Aina kun kuvasimme kohtauksen käyttäen liikeohjausta,
piti huomioida panorointi, kallistus, puomi, raide ja kaikki.
Se oli hyvin työlästä.
Tajusimme, että meillä oli tuhansia elementtejä kuvattavana.
En ehtinyt itse kuvata kaikkea.
Niinpä Ken kuvasi tykkejä.
Dennis kuvasi X-siipisiä.
Onnistuin ajamaan kameran päin pienoismallia
ja sitten sitä piti korjailla.
Kaikki ei ollut täydellistä.
Filmin kanssa työskentely oli työlästä.
Se oli kuin valokuvamasokismia.
Olin todella huolissani siitä,
miten pysyisimme kärryillä kaikesta.
Taidokkaan prototyypin kanssa
on aina ongelmia, mutta Georgelle se oli ylivoimaista.
Meillä oli kaikenlaista laitteistoa.
Teimme asioita, joita kukaan ei ollut ennen tehnyt.
John Dykstra oli ratkaiseva suunnittelun ja toteutuksen suhteen.
Meiltä oli loppumassa aika ja rahat.
"Ihan sama. Laittakaa se tikunnokkaan,
ja kuvatkaa sen kulkua pimeässä. Lisätkää pari tähteä."
"Tämä on saatava valmiiksi."
Paikalle lähetettiin ihmisiä, jotka yrittivät saada meistä
tehokkaampia ja järjestelmällisempiä.
George Mather.
Hän todella yritti tuoda järjestystä.
Hän teki parhaansa, ja me suostuimme joihinkin ehdotuksiin pitkin hampain.
Mutta Rose taisi saada homman kasaan.
Kun saavuin haastatteluun,
paikka näytti aika...
Paikka oli kamalan näköinen.
Kalusteet olivat mitä sattuu.
Studio näytti kaatopaikalta.
Vieressäni istui joku tyyppi,
joka oli nostanut jalkansa pöydälle, ja kysyin vastaanotosta:
"Millaista täällä on? Onko George Lucas kiva?"
"Kerro elokuvasta. Sehän on scifiä."
Hän vaikutti tiukkapipoiselta.
Sitten Dykstra avasi oven ja sanoo: "Tule haastatteluun."
Ja se nuori tyyppi vierestäni nousee ja tulee mukaani.
Hän oli tietenkin George Lucas.
Hän kääntyi puoleeni ja kysyi kaksi kysymystä:
"Osaatko pikakirjoitusta?"
"Voitko aloittaa heti?"
Olin nähnyt Svengijengi '62:n, joten olin ihan myyty.
Mitä tämä tyyppi haluaakaan, olen mukana.
George oli palannut Englannista ja oli pääosin pohjoisessa editoimassa.
Hän tuli kaksi kertaa viikossa,
ja minun piti seurata häntä ja tehdä muistiinpanoja.
Jonkun oli oltava hänen mukanaan kaikkialla
ja pidettävä kirjaa siitä, mitä hän kullekin osastolle sanoi.
Suurimman osan ajasta seurasin Dykstraa.
Hän on todella kiinnostava ja karismaattinen ihminen.
Hän oli niin rento ja hauska.
Kun George tuli paikalle, hän oli hyvin asiallinen,
ja aistin heidän välinsä olevan viileät.
Kukaan ei huolehtinut järjestyksestä.
En tiedä, miten he päättivät, mitä kuvata milloinkin.
Tarvittiin aikuinen huoneeseen
sanomaan, mitä piti tehdä.
George Mather toi kuria, mikä antoi George Lucakselle
valtavasti itseluottamusta.
Teimme Matherin kanssa tehtävälistan joka ikisestä asiasta.
Laitoimme sen kalenteriin,
ja työt alkoivat sujua.
Meillä oli kuvakäsikirjoitukset kansiossa,
ja joka päivä kirjoitin muistiinpanot puhtaaksi,
ja hän leikkasi ne pieniin osiin
ja liimasi kansioon.
Kun järjestelmä oli valmis, toin Georgen paikalle pari kertaa
selittääkseni prosessin, ja ehdotin, että aloitetaan tällä otoksella.
"Otoksessa on kaksi tai kolme elementtiä."
Kuvasin ensimmäisen elementin,
kehitin filmiä 10 minuuttia
ja laitoin sen Moviolaan.
Kysyin Georgelta, oliko liike hyvä vai pitikö siitä muokata.
Sitten hän ehdotti,
että lisätään tai muutetaan jotain,
ja kuvasin sen uudelleen.
Sitten hän piti siitä.
Sen jälkeen tehtiin seuraava pienoismalli ja kuvat yhdistettiin.
Nyt George näki kaksi kuvaamaani elementtiä.
Tein sen pari kertaa hänen kanssaan.
Tavallaan koulutimme häntä.
Hän näki, että työmme voisi onnistua,
koska tuote oli paljon kiinnostavampi
ja kuvaavampi, kuin jos olisimme
tyytyneet halpaan ja helppoon ratkaisuun.
Oli paljon otoksia, jotka olisi voinut toteuttaa
vanhemmilla tekniikoilla.
John oli kuitenkin luonut jotakin hyvin eleganttia.
Kun sen ajatuksen hyväksyi,
sai järjestelmän, jolla mikä tahansa otos onnistui.
Meille kaikille se oli opettelua.
Piti saada tekniikka haltuun
ja myös ymmärtää Georgen visio.
Kuvakäsikirjoitus antoi jokaisesta otoksesta idean ytimen,
ja tulkitsin käsikirjoitusta päättääkseni, mitä kannatti kuvata ensin.
Aloitusotos sai punttini tärisemään.
Jos aloitus ei tempaisi yleisöä mukaansa ja vakuuttaisi heitä
katsomaan elokuvaa, olisimme pulassa.
Parhaassa tehosteessa on alitajuisia vihjeitä, kuten mittakaava
ja tarkennus, joiden ansiosta kuvaa ei erota todellisuudesta.
George tuli paikalle ja sanoi
haluavansa, että Tähtihävittäjä näyttää valtavalta.
"Voimme rakentaa mallin seinälle ja käyttää tikkaita
ja muuta antamaan mittakaavaa."
Sanoin, että meillä on jo Tähtihävittäjä,
joka on näin pitkä.
"Haluan tehdä kokeen."
"Laittakaa parhaat osaajat tekemään yksityiskohdat aluksen pohjaan
niin, että se näyttää oikealta,
ja tehkää Kapinallisten alus,
joka on savukkeen kokoinen. Laittakaa se rautalangalla
törröttämään aluksen etuosasta,
niin voimme yrittää luoda suuremman mittakaavan."
Oli tärkeää saada kamera mahdollisimman lähelle pienoismalleja,
ja kamerahan roikkuu puomista.
Käänsin Tähtihävittäjän ja asetin sen vaakatasoon
niin, että linssi oli alle sentin päässä sen pinnasta.
Välillä kamera raapaisi alusta.
Kuvasin siis ylösalaisin.
Seuraavan päivän kokouksessa kaikki olivat tyrmistyneitä.
Se on...
Tunne, joka aloitusotoksesta syntyy,
kun Tähtihävittäjä liukuu yläpuolelta,
oli juuri sitä, mitä George halusi.
Se toimii etenkin yhdestä syystä.
Tarkennus on koko alukseen, aina kameran edestä
kauimmaiseen yksityiskohtaan.
Se on todella tärkeää mittakaavan luomisessa.
Pienoismallissa oli pienet ovet ja ikkunat.
Ihmisen mittakaava kertoo, miten iso alus on, eikö niin?
Joten tällaiset alitajuiset vihjeet ja ymmärrys niiden käyttämisestä
tekevät siitä taidetta pelkän mekaniikan sijaan.
Se on mysteeri.
Se on oikeastaan taikaa.
Luomme taikuutta tämän varsin raskaan prosessin kautta.
Meissä heräsi luova ryhmähenki.
Jokainen tiimi joka osastolla teki ongelmanratkaisua yhdessä.
Meidän oli autettava toisiamme. Oli tuettava toisiamme,
jotta saimme työn tehtyä.
Kyse oli elokuvan tekemisestä,
tarinan kertomisesta. Oma ego ei saanut tulla tielle.
Moni ongelma ratkesi kahvin äärellä.
Ihmiset tulivat juttelemaan jostain ongelmasta.
"Voitko auttaa?"
Olimme perhe.
Oli kivaa, että George viipyi myöhään ja auttoi minua arkisissa asioissa.
Saatoimme leimata kuvakäsikirjoituksia yhdeksältä illalla.
Hän oli onnellisimmillaan,
kun pääsi liimailemaan osia avaruusalukseen.
Hän tykkäsi siitä kauheasti.
Olimme jäljessä, joten vei aikaa kuvata kaikki otokset.
Hän oli hyvä tekemään kompromisseja.
"Tätä otosta voi käyttää myös tässä."
"Voimme kääntää tämän takaperin,
niin näyttää kuin se kulkisi eri suuntaan."
Etenimme harppauksin.
Kaikki kiihtyi.
Oli rankkojakin hetkiä.
Työ visuaalisten efektien kanssa on hullua.
On oltava itse vähän hullu.
Koska emme tienneet lopputulosta,
ei mikään ollut pyhää. Me vain rakensimme asioita kameran eteen.
Se oli aina hauskaa.
Jopa työn uuvuttavuus oli hauskaa.
Tähtikenttä oli sisäpuolelta ontto.
Sinne saattoi mennä ottamaan päiväunet.
Kerran joku sanoi, ettei tyynyä saanut jättää valoa vasten.
"Valot ovat kuumia."
Se oli ihan hullua.
Meillä oli paljon juhlia. Tein boolia ja heitin sekaan kuivajäätä,
joka ryöppysi ja kupli, kunnes sain tietää, että se oli myrkkyä.
Ei juomiin saa laittaa kuivajäätä.
George sanoi aina: "Kun antaa tarpeeksi pizzaa ja kaljaa,
"he tekevät mitä vain ."
Se oli kuin opiskelijakunnan asuntola.
Studio nimitti meitä vapaa-ajan kerhoksi.
Kyllä, olimme poreammeessa ja kyllä, leikimme vesiliu'ulla,
ja kyllä, olimme epäkypsiä.
Mutta kukaan ei työskennellyt kovemmin tai tehnyt niin pitkää päivää.
Olimme luomassa jotain uutta.
Se oli hirveän hauskaa, paitsi loppua kohden.
Sitten rutistettiin.
TULOSSA GALAKSIISI TÄNÄ KESÄNÄ. TÄHTIEN SOTA
Ajoimme itsemme koville saadaksemme elokuvan ajoissa valmiiksi.
Ensi-ilta oli tulossa ja kaikki panikoivat.
Äänipuoli tarvitsi meidän osuutemme,
sillä heidän piti tehdä äänet kohtauksiin. Voi luoja.
Joe teki muutoksia kuvakäsikirjoitukseen ja antoi uusia otoksia.
Kuvasimme hulluna ja törmäilimme toisiimme.
Ken!
Yritimme vain saada työn tehtyä.
Pienoismallit ja valaistus ja kuvaus piti hoitaa äkkiä.
Se oli kiinni uskosta.
Kukaan ei tiennyt, ehtisimmekö vai emme.
Kaikki olivat toiveikkaita.
Minulla oli hirveät paineet.
Tiimillä oli hirveät paineet.
Kun kävimme läpi vaiheita,
hän oli turhautunut, koska asiat
eivät olleet niin kuin hän halusi.
Hän oli pettynyt joihinkin otoksiin.
Kaikkien työlle ei annettu hyväksyntää.
Hän oli,
ei nyt ylikriittinen, mutta kyseessähän oli hänen elokuvansa.
Hän saisi syyt niskoilleen.
Olen perfektionisti.
Jos jokin ei ole oikein, olen sisäisesti poissa tolaltani.
Joskus ulkoisestikin, pääosin sisäisesti.
Selvä.
Vaikutelmani Georgesta oli,
että hänessä yhdistyivät ääretön mielikuvitus
ja ääretön käytännöllisyys.
Yleensä ihmiset ovat jompaakumpaa, mutta eivät molempia.
Olen oppinut hyväksymään,
ettei kaikki mene niin kuin minä haluaisin.
On vain tehtävä parhaansa ja mentävä eteenpäin.
George oli aina ollut tyytymätön hahmoihin
kanttiinikohtauksessa.
Suunniteltiin uusia kuvauksia.
Kanttiinikohtaus oli kuvattu Englannissa,
ja halusin siihen paljon avaruusolentoja.
Sain joitain, mutta en riittävästi.
Se taisi olla budjettiasia. Rahat eivät riittäneet,
joten vaikutti siltä, että Englannissa
oli menty pukuvarastoon
ja haalittu jotain Beatrix Potter -kamaa.
Kuvasimme kaiken, mitä pystyi, mutta sitten sanoin:
"Haen heidät, kun pääsen kotiin."
George palkkasi minut ja Jon Bergin
ja pari työtöntä stop motion -animaattoria
ja antoi ohjeet
tehdä mahdollisimman monta avaruusoliota kuudessa viikossa.
He piirsivät vaihtoehtoja ja valitsin niistä 12 oliota.
Ron Cobb teki suunnitelmat,
ja me veistimme ja toteutimme ne.
Menimme pienelle näyttämölle La Brea Avenuella.
George laittoi meidät omiin naamioihimme.
Puvustus puki meidät, ja niin se sitten saatiin hoidettua.
Pidin Phil Tippetistä ja Jon Bergistä.
He olivat hyvä tiimi.
Meistä tuli ystäviä.
George tuli kerran viikossa tarkistamaan edistymisemme.
Kerran hän katseli ympärilleen ja huomasi hyllyllä
stop motion -hahmon, jonka olin tehnyt parikymppisenä.
Hän kysyi, teimmekö siis stop motion -animaatioita.
Hän näytti meille shakkilaudan, jonka kokoonpano
ei sisältänyt yhtään pelinappulaa.
George oli aluksi ajatellut laittaa shakkilaudalle
ihmisiä maskeissaan sinitaustaa vasten,
mutta Tulevaisuuden maailma oli juuri tullut,
ja siinä oli kohtaus, jossa näyttelijät olivat shakkilaudalla.
Ritarini syö sotilaasi.
Georgesta hänen ideansa oli viety.
Hänen juttunsa ei olisi nyt originelli.
Mutta stop motion -tyylinen toteutus olisi omanlaisensa.
Hän kysyi minulta ja Jon Bergiltä,
saisimmeko tehtyä parissa viikossa kymmenen stop motion -avaruusoliota.
Sanoin, että siksihän olimme siellä.
ILM:n etu on se, että meillä on tyyppejä
tavallaan kadulta, joten he osaavat tehdä mitä tahansa.
Aivan projektin lopussa.
Kun menimme Jon Bergin kanssa sopimaan Georgen kanssa siitä,
Dykstralla oli iso pyöreä pöytä, ja George istui toisella puolella,
ja Dykstralla oli siinä vanhan revolverin kopio.
Kun neuvottelimme hinnoista,
hän pyöritteli aseen rullaa.
Hän ei tajunnut tekevänsä sitä,
mutta istuimme siinä ihmettelemässä, että pyysimmekö liikaa.
"Teemme ilmaiseksi."
Laitoimme kaikki hahmot pahvilaatikkoon.
Veimme ne kuvauspaikalle ja kysyimme Georgelta, mitä hän halusi.
Hän sanoi, ettei tiedä.
"Voisiko tämä keltainen tyyppi hypätä ulos ja tämä vihreä kaveri ottaa kiinni
ja heittää maahan, ja muut katselevat?"
Sanoimme, että homma oli selvä.
Kuvasimme ehkä kolmena iltaa.
Se oli kuin lasten leikkiä leluilla.
Se oli ainoa saamamme stop motion -työ.
Olimme tyytyväisiä lopputulokseen.
Ole varovainen, R2.
Se oli reilu isku. Kiljuminen ei nyt auta.
Antaa kiljua. Ei kannata hermostuttaa wookieta.
George antoi tekijöille vapauden luoda,
ja hän suhtautui kärsivällisesti kysymyksiin,
jos ei tajunnut jotain. Hän selitti,
miksi halusi asiat tietyllä tavalla.
Kun hän tuli paikalle, vietin hänen kanssaan mahdollisimman paljon aikaa.
Muistan, kun hän istui pöydän ääressä
piirtämässä elokuvan lopussa olevaa
hyökkäystä Kuolemantähdelle.
George ei ole taiteilija.
Hän saa viivoja paperille, mutta ei ole taiteilija.
Olin hämmästynyt hänen kyvystään saada välitettyä
hyökkäyksen idea niin kömpelöistä piirustuksista.
Lopputaistelu oli Georgelle erityisen tärkeä,
koska studio uhkasi poistaa sen.
He olivat huolissaan budjetin ylityksestä.
Heistä Kuolemantähdelle pääseminen riittäisi.
"Prinsessa on pelastettu. Se siitä."
George halusi ehdottomasti lopputaistelun.
Ne ovat eläviä kuvia.
Kyse on liikkeestä.
Unohtakaa näyttelijät. Unohtakaa tarina. Kyse on liikkeestä.
Takaa-ajo on elokuvataiteen alkumuoto.
Takaa-ajo pitää rakentaa kuten kaikki muukin.
On alku, keskikohta ja loppu,
ja paljon välikohtauksia.
Elokuvan lopussa oli tarkoitus luoda
aidon näköinen avaruuskoiratappelu.
He hyökkäsivät haavoittumattomaan linnoitukseen,
Kuolemantähdelle, ja Luken kyvykkyys lentäjänä
antaa heille mahdollisuuden menestyä tuhoamalla tämän hirviön.
Kuolemantähdellä on vallihautoja,
koska niiden avulla saimme luotua nopeuden tunnun.
Olimme ajaneet moottoripyöriä aavikon uomissa ja huomanneet,
että uomissa matkataan asioiden ohi.
Vauhti tuntuu nopeammalta.
George halusi kaupungin ilmettä.
Kuin lentäisi Manhattanilla lujaa jollain aluksella.
Mutta mittakaava olisi suurempi.
Jos haluaa lennon näyttävän 65 km:n pituiselta,
matka on jalan 1,5 km.
Se on aika saavutus.
Se tarkoitti valtavaa määrää yksityiskohtia joka pinnalla.
Kuolemantähden pinta
oli ensimmäinen projekti, johon minut palkattiin kahdeksi kuukaudeksi.
Ei kestänyt kauaakaan tajuta,
miksi muut mallirakentelijat eivät halunneet sitä.
Siinä paloi loppuun.
Koko päivä meni polvisuojuksilla kontaten
pinnalla, joka oli kooltaan 4,5 metriä kertaa 12 metriä.
Rakensimme kuusi muottia Kuolemantähden pintaa varten.
Meidän piti pystyä leikkaamaan ja poistamaan ne
ja laittamaan ne eri asentoihin.
Niin että siitä ei näkisi, että kuvio toistuu.
Yhdistelmien määrä, mikä meillä oli
käytössämme, oli tähtitieteellinen.
Mallin päässä
piti näyttää, että se vain jatkuu jatkumistaan.
Kuvasimme osan Kuolemantähden vallihaudasta
ja liimasimme sen kuitulevylle.
Maalasin yksityiskohdan siihen.
Saadaksemme sen elävämmäksi
laitoimme tuhansia pikkuikkunoita.
Kiinnitimme ne heijastavalla teipillä,
joka oli tehty lasihelmistä ja heijasti valoa.
Niitä oli kymmeniä tuhansia.
Oli minun tehtäväni hoitaa se.
Ymmärrättekö?
George Lucasin silloinen vaimo Marcia Lucas tuli kerran paikalle
katsomaan Kuolemantähteä.
Hän katsoi kameran läpi, laitoimme valot päälle,
ja hän totesi, että ikkunoiden pitää olla pienempiä.
Voi luoja, ne piti saada puolet pienemmäksi.
Se ei olisi helppoa.
Pitää ujuttautua vallihautaan
koko ajan pintaa hipoen.
Kohdealue on vain kaksi metriä leveä.
Se on pieni jäähdytysportti pääportin alapuolella.
Kun oli aika kuvata vallihautaa,
George kertoi, miten edettäisiin.
Näyttää kuin hän ei näkisi mitään,
koska hän on päänsä sisällä, mutta hänen silmistään näkee
valmiin tuotoksen, jonka hän jo näkee.
Olemme sisällä.
Rakastamme tarinaa, ja hän sai meidät innostumaan siitä.
"Sellainen kohtaus on. Tehkää se." Ja niin me teimme.
Katsokaa tuon kokoa.
Olemme perillä.
Sinne meni!
Päättelimme, että vauhdin pitäisi olla 30 km/h,
kun kuvaisimme Kuolemantähteä.
Laitoimme sen parkkipaikalle, koska saimme kameran
liikkumaan tarpeeksi nopeasti vain auton kyydissä.
Kunnon sissielokuvantekoa laittaa kamera auton lavalle.
Richard kiipesi sinne.
Me ajoimme mallin ohi ja laukaisimme panokset.
-Osui! -Ei.
Ei mennyt sisään.
Osui vain pintaan.
Sääntöjä ei ollut.
Jos jokin saattoi toimia, laitoimme sen toimimaan,
ja saimme tämän mahtavan lopputuloksen.
R2, vakautin on taas irronnut.
Saatko sen lukittua?
Mahdoton aikataulu, mahdoton budjetti.
Teemme asioita, joita ei ole ennen tehty.
Olimme Kapinaliitto.
Varo!
Olet selvillä vesillä. Räjäytetään tämä ja lähdetään kotiin.
Kaikki selvisivät lopulta.
Hei!
Tiesin sinun palaavan.
Saimme elokuvan valmiiksi. Jee!
En voinut uskoa sitä.
Viimeisenä iltana ILM piti päätösjuhlan.
Kaikki olivat innoissaan.
Jotkut minua fiksummat kaverit
ostivat 20th Centuryn osakkeita.
Emme tienneet, mitä olimme tehneet.
Se oli kuitenkin vain työtä, viisi tai kuusi päivää viikossa.
Emme tienneet, ennen kuin elokuva tuli ulos.
Me miksasimme sitä
julkaisupäivään saakka.
Kun olimme valmiita, menimme hampurilaispaikkaan
Hollywood Boulevardilla, vastapäätä Graumanin kiinalaista teatteria.
Ihmiset ihmettelivät, mitä ulkona tapahtuu.
"Siellä on varmaan jokin ensi-ilta."
Vasta ulkona näimme, että siellä meni Tähtien sota.
Kadulla oli hirveästi väkeä. Katu piti sulkea.
Nyt mennään, pojat.
Kun näin valmiin tuotoksen isolta kankaalta ja äänen kanssa,
sanoin "vau".
Siitä näkee tekemisen ilon.
Liioittelimme vähän joissain kohdin,
mutta se annettiin anteeksi, koska olimme ensikertalaisia.
Meidät kutsuttiin ensi-iltaan ja kaikki olivat ihan...
Vanhempani rakastivat sitä.
Sen kevyt ote vetosi.
Heillä oli onnea saadessaan meidät tehostetiimikseen,
sillä en usko, että alalla oli ketään muuta,
joka olisi pystynyt samaan.
Kiitos.
Joka ikinen oli kädet savessa.
Kaikki osallistuivat.
Kaikki auttoivat toisiaan, ja arvostin sitä.
Samalla Tähtien sota oli pakon alla koko tuotannon ajan.
Aikataulut, raha, lavasteet.
Halusin tehdä mieleni mukaan,
mutta minulla ei ollut rahaa eikä aikaa siihen.
Hän sanoi aina: "Olisipa taikasauva,
niin laittaisin elektrodit päähäni ja tekisin elokuvan suoraan siellä."
Hän sanoi saaneensa ehkä neljänneksen
Tähtien sodan visiostaan valkokankaalle.
Se oli minusta järkyttävää,
koska minulle se näytti 100-prosenttisesti Georgelta.
Hän näki taian läpi.
Näen teipin
ja kuminauhat, joilla kaikki on kasassa.
Mutta niin elokuvia tehdään.
Ei niitä tehdä oikein,
vaan olosuhteet huomioiden parhaalla mahdollisella tavalla.
Ajattelin, että keksimme varmasti paremman tavan tehdä tätä.
Ehkä minun pitää keksiä se tapa.
Tekstitys: Nora Tamminen