Vi er her i Parque Santiago for å finne ut hva folk føler.
Hvordan de har tatt nyhetene om at politiet endelig har pågrepet Avklederen.
Jeg er lettet fordi vi kan være ute sent igjen, gudskjelov.
Det var takket være bønnene våre at han ble tatt.
- Jeg tror… - Hvorfor ble han tatt først nå?
Som politi er du vel dobbelt så glad for at Avklederen endelig er pågrepet.
Alle innbyggerne vil nå føle seg tryggere når de går nedover gata.
Det er et mediesirkus, señor.
Myndighetene prøver å distrahere oss fra problemene som faktisk betyr noe.
På vegne av ofrene, gratulerer.
Fortsetter vi sånn, ender flere galninger i fengsel.
Det er godt å slippe å være så forsiktig om kvelden.
Han ble aldri stilt for retten.
Avklederen bestemte seg for å ta sitt eget liv.
Ja, det vet jeg, men…
Var han virkelig Avklederen?
Endelig. Det er gode nyheter. Vi får endelig fred i nabolaget.
Mamma, mange kyss helt til Tamaulipas!
Vi må be for ham.
Jeg har tre døtre, og jeg vil ikke at det skal skje dem noe.
- Endelig gjorde politiet noe riktig. - Hva om det ikke var ham?
Señora, hva gjør du? Prøver du å skremme folk?
Det skulle være en inspirerende story.
- Vi går. - Beklager.
- Hva? - Du kunne ha smilt mer.
- Mer overbevisning? - Dere vet at jeg har rett.
Hvorfor står dere bare der? La oss ta rundene våre.
Det går bra. Jeg får deg ut herfra.
María!
AVKLEDEREN PÅGREPET!
Hvorfor gjorde du det, Tito?
Se godt på dem, for du skal svi for dette! Se hva du gjorde, din jævel!
Skremte meg.
- Er noe galt? - Jeg aner ikke hvor hodet mitt er.
Jeg sov dårlig.
Hallo?
Señor Cabos. For en hyggelig overraskelse.
Nei, du forstyrrer ikke. Ja, han er her. Her får du ham.
Ha en fin dag.
God morgen, señor Cabos. Hvordan går det?
Det går fint. Tusen takk.
I kveld klokka åtte. Perfekt.
Takk. Farvel.
Og?
- Vi er invitert til middag. - Middag?
Ja, du og jeg, han og kona hans, ingen andre.
Hos ham.
Tror du at…
- Så klart, kjære. - Nei, nei, nei.
- Gratulerer! - Nei, vær så snill.
- Så spennende! - La oss ikke feire ennå.
Vi vet det ikke. Jeg mener… Etter å ha gitt opp Acapulco trodde jeg…
Kom igjen. Den er din. Jeg er sikker.
- Det vet vi ikke. - Hva da?
Pappa får en velfortjent forfremmelse på jobben.
- Vi vet det ikke. - Jeg synes han fortjener en klem.
- Gratulerer, pappa! - Ja, kjære.
Jeg vet at du får den.
Mamma.
Betyr det at du ikke trenger å jobbe mer?
Nei, vennen min. Jeg skal fortsette å jobbe.
- Alex. - Alex. Alex!
Sett deg.
- Så det er avgjort, da? - Ja, kjære.
Vi må være der klokken åtte.
- Vi kan ikke komme for sent. - Selvsagt.
Hallo. Jeg heter María de la Torre. Står til?
Ja, vi kan gå ut og spise middag snart.
Ángeles, frokost!
- Hvordan går det på jobben? - Jeg får lønn på fredag.
Det var ikke det jeg spurte om.
Hvordan er vennene dine?
Jeg tror ikke de er vennene mine. De er kollegene mine.
Er det noen menn?
- Jeg mener i politiet. - Ja. Mange. De fleste er menn.
Er det noen du liker? En kjæreste eller noe.
Sånn at du ikke er alene.
Jeg er ikke alene. Jeg har deg.
Ja, men en gammel bestemor er ikke det samme som en mann ved din side.
Som gir deg selskap.
- Jeg må gå. - Ángeles?
Ja.
Ønsker du deg en kjæreste?
Ja.
Veldig.
Når våknet du?
For en stund siden.
- Har du ryddet? - Ingen liker rot, Valentina.
Men det er mitt rot. Så spør neste gang.
Når faren min kommer over det, drar jeg.
Faren din virker ikke som typen som kommer over ting.
- Jo, det er han. Han gikk litt for langt. - Han slo deg i ansiktet.
Fordi jeg løy for ham.
Familien min er kanskje tradisjonell. Men vi er veldig nære.
Vi er glad i hverandre.
Hvis du betaler halve leien og slutter å rydde, kan du bli så lenge du vil.
- Er han full? - Jeg fikk tømmermenn av å se på ham.
Forandring i planene.
Fra nå av skal dere veksle mellom stasjonen og parkene.
- Og et par andre steder. - Hvorfor det?
- Hvem spurte? - Det var meg.
- Sjefens ordre. - Kan det være fordi vi fant et lik?
- Hva mener du? - Vi fant et lik.
Hvis Avklederen er tatt, hvorfor kan vi ikke bli i parken?
Først får vi ikke bære våpen, så finner vi et lik. Og nå får vi ikke jobbe i parken.
- Vil du bare låse oss inne i et skap? - Bare deg.
Dette er gode nyheter.
Det er på stasjonen det ekte arbeidet er. Ikke sant, overbetjent?
La meg forklare hvordan morgenbriefingene fungerer.
Jeg gir ordrene, og dere adlyder.
Ingen prating.
Ingen forslag, og viktigst av alt, ingen jævla diskusjoner.
Hver gruppe er blitt tildelt et distrikt. Se på listen der ute.
- Det er da ikke så ille? - Vi skal dra dit.
Hva skal vi egentlig gjøre?
- Vi skal nok tilby oss å hjelpe. - Førstemann til mølla får først malt.
Vi har hatt denne samtalen tusen ganger.
Ja.
Ja, så klart at jeg hører.
Hva har moren din med alt dette å gjøre? Og hva med datteren min?
Hør etter.
Hvis du tror jeg lar moren din bestemme hva jeg gjør med datteren min…
Vent litt.
Kan du slutte å gå rundt? Det er irriterende.
Så klart.
Hva?
Jobben vår i dag er å tilby hjelp.
- Trenger du hjelp? - Går du vekk hvis jeg sier ja?
Hvis det du trenger betyr at jeg må gå et annet sted, så ja.
Greit.
Ringer deg senere, kjære.
Díaz. Jeg tilbyr hjelp til eventuelle prosjekter.
- Sikkert. - Ja.
Jeg har lest politihåndboken flere ganger.
Jeg kan etterforskningstaktikker, nevekamp,
våpen, og viktigst av alt, jeg viker ikke under press.
Greit. Det er faktisk noe du kan hjelpe meg med.
Er dette ordentlig arbeid?
Kan du ta med en til meg også?
Det er ikke så verst å ha damer i politiet.
- Her. - Takk.
Ingen årsak.
Trenger dere noe mer?
Jeg vet ikke, kanskje… noe politirelatert?
- Det forbanna papirarbeidet. - Det stemmer.
Faktisk har vi noe til dere.
Du spanderer vel lunsj?
Det er tredje gang denne uken. Din tur.
- Hva er alt dette? - Vitneforklaringer.
1964 og 1965.
De må sorteres for å bli arkivert. I alfabetisk rekkefølge og etter dato.
- Vi starter. - Ikke her!
- Hei… - De må sorteres.
Dere hørte henne. Kom tilbake når de er sortert.
Gir dere oss et kontor?
Jeg tror ikke det.
Sjefen deres burde ha ordnet det med stasjonssjefen.
Så hvor skal vi jobbe?
Dere kan jobbe på toalettet for alt jeg bryr meg.
Men få det gjort i dag.
- Skal vi ta lunsj? - Selvfølgelig.
Hva gjør du her?
Ingenting. Jeg kom for å se om du trengte hjelp.
Nei. Jeg trenger ikke hjelp, takk. Du kan gå.
Var jeg ikke tydelig? Bli med meg.
- Etterforsker. - Ja.
Jeg forstår at du fant den unge mannens fingeravtrykk på offerets kropp.
Det stemmer.
Fant du fingeravtrykkene hans på de andre likene også?
Det er konfidensielt. Det angår deg ikke.
Jeg forstår, men siden saken allerede er avsluttet
og Avklederen er død, tenkte jeg at jeg kunne lære noe.
Vil du lære noe?
Se på henne. Se på hva folk er i stand til for tiden.
Så du bør ikke dra hjemmefra.
- Kom igjen. - Hva?
De tror vi er slaver. I morgen må vi nok feie gulvet.
De fant avtrykk i gjørma og på liket.
I tillegg ble han arrestert i parken.
Der han jobbet.
Ville noen av dere forlatt offeret deres på arbeidsplassen?
Jeg ville ikke drept noen.
Det vet vi, Ángeles. Men poenget er, ville du ikke forsikret deg?
Hva faen gjør dere her?
Jeg har lett etter dere overalt.
Beskytter folket, sjef, er det ikke åpenbart?
Dette er oppgaven vi ble tildelt.
- De sa at det ikke var plass til oss. - Pokker heller.
Hadde han vært edru, ville han nesten vært pen.
Jeg vet ikke med dere, men jeg vil vite sikkert at Tito Flores var Avklederen.
Jaså?
Så klart.
Du må ha lært noe av alle kriminalromanene. Ikke sant, María?
Jeg sier at vi sparker vepsebolet og se hva som skjer.
Hva har du i tankene?
Ángeles, du jobbet i fingeravtrykk-avdelingen før.
Sjekk om Margaritos fingeravtrykk var på de andre likene.
Det er regelbrudd.
Vent. Jeg synes vi skal høre på det broren min sier.
Jeg vet at han ikke er enkel.
Men han er en god politimann, som ikke ville pågrepet noen uten bevis.
En dag må du bli voksen, Gabina.
Du kan sjekke fingeravtrykkene. Ingen trenger å vite det.
Jeg ville visst det.
Det vet jeg. Jeg snakker om drittsekkene der oppe.
Hvis vi finner noe, må vi gå rett til Gerardo. Det er reglene.
Selv om det ikke er fingeravtrykk, betyr det ikke at han ikke drepte dem.
Jessica Machado tror at søsteren satte seg i en bil med hvit topp
den kvelden hun ble drept.
Og den dagen Margarito ble pågrepet, nevnte de moren hans.
Vi kan snakke med henne.
Hva hadde hun på seg? Hun er et ludder.
Sanchez eller Ramirez trenger adressen til familiemedlemmet for å sende eiendeler…
Jeg er i telefonen.
Og jeg er i trøbbel.
Kom nærmere.
Hvis jeg ikke leverer tingene i dag, får jeg sparken.
Vet du hva som ville vært ille?
Å måtte fortelle dem at det var fordi en ansatt hadde en personlig samtale.
Det er ikke en personlig samtale.
Jeg blåser i om du ringer nissen. En politibil vet ikke hvor den skal.
Så hva skal vi gjøre?
- Hva trenger du? - Margarito Flores' adresse.
- Hvem er det? - Hva heter du?
- Chela. - Chela.
Margarito Flores er Avklederen.
Greit. Jeg skal hjelpe deg.
Tusen takk.
Sjef.
Jeg ville bare si at vi går til lunsj.
Ja, jeg trenger ikke å vite det.
- Gå. - Greit.
De la Torre.
María. Når jeg hører "de la Torre", føler jeg at mannen min er her.
Vel… så, María.
Hør her.
Jeg vet at det virker som om de ikke vil ha dere her.
Det virker ikke sånn. Det er sannheten.
Vel, ja.
Saken er at de henger igjen i fortiden.
De så ikke det jeg så på politiskolen.
Jeg husker første gang jeg var på stasjonen.
Jeg var 24. Jeg var full av…
- Señor. - Hva er det?
Kollegene mine venter på meg for å gå til lunsj.
Ja, selvfølgelig. Gå. Du kan gå.
Tusen takk.
Da går vi.
Jeg blir ikke med. Familien min venter på at jeg roter det til,
for å bevise at jeg ikke bør være her. Jeg vil ikke vise at de har rett.
- Hvem finner det ut? - Brødrene mine.
Hva med ofrene?
Er vi ikke politi på grunn av dem?
Det er greit. Fortsett med filene. I tilfelle vi kommer for sent. Greit?
Det er ikke greit.
Hva?
Den dama er en plage.
Mannen hennes er sikkert ikke død. Han gjemmer seg.
Hvordan orket du henne?
Vi hadde allerede funnet en dynamikk. Hun stolte på meg.
Hun var komfortabel med meg?
Ja, du må være tålmodig. Hun venner seg til det.
Eller bli med til Acapulco i helgen…
- Nei. - Vi tar henne med ut på middag.
Presenter meg. Si at jeg ikke er en idiot. At jeg kan mine ting.
- Vær så snill. - Det er ikke nødvendig.
- Det er det… - Jeg vil være hos familien min.
Jeg ga et løfte. Et løfte. Og jeg prøver å holde det.
Hva er det du ikke forstår?
Et løfte som kan koste oss firmaet.
Vi kommer til å miste prosjektet. Faen ta løftet ditt, Alejandro.
Ikke snakk tull. Miguel. Prosjektet er ditt nå.
Så du drar til Acapulco.
Og du skal ta ansvar, og du skal håndtere det du må håndtere.
Vær så snill.
Greit.
- Jeg tar meg av det. - Fint.
Gratulerer med denne kvelden.
Velfortjent.
Tålmodighet.
Førstedamen minnet om at selv om byen feirer
Avklederens pågripelse, er dette en tid for refleksjon.
Hun ba folket be for ofrene.
Spesielt for det siste offeret, Paola Machado,
som blir begravet ved Panteón Jardín i morgen klokken ti.
Jeg hørte på det.
Jeg får ikke konsentrert meg om kartet.
- Skal vi spørre om veien? - Det trengs ikke.
- Jeg vil ikke kjøre meg vill. - Det har vi ikke.
Noen av gatene rundt her har navn som ikke er på kartet, det er alt.
- Så vi har kjørt oss vill. - Jeg tror du skal ta til venstre.
- Tror? - Vil du ha kartet, så kjører jeg?
Du får ikke kjøre bilen min.
Så slutt å tulle og ta til venstre. Kom igjen.
Vi er framme.
MORDER
Señora Norma Hidalgo Juarez. Vi er fra politiet.
Gå deres vei, er dere snille.
Vi vil bare stille noen få spørsmål.
Så dere kan fortsette å lyve om sønnen min, ikke sant?
Nei, det er fordi vi vil vite sannheten. Señora!
Herregud!
Señora Norma. Vi tror ikke sønnen din drepte kvinnene.
Sønnen min var ikke en morder. Han var en god person.
Kanskje du kan hjelpe oss å bevise det.
Jeg lurte på når du ville komme på besøk.
Har du kopier av fingeravtrykkene funnet på Avklederens ofre?
Hvorfor trenger du dem?
Det strider ikke mot reglene. Men det må være hemmelig foreløpig.
Du har vært betjent i noen dager, og allerede har du hemmeligheter.
Jeg har kopier av alle avtrykkene.
Du lærte meg det. Eller tror du jeg har glemt det?
Skal vi se.
Hvordan går det med dine nye kolleger?
Jeg prøver fortsatt å forstå dem. De er litt rare.
Det er greit. Du vil forstå dem før eller siden.
Du forsto meg.
Her.
Takk skal du ha.
Han ble ikke født sånn. En hest sparket ham i hodet.
På min brors gård.
Legen sa at noen centimeter til venstre, og hodet hans ville ha blitt revet av.
Hva forandret seg etter det?
Alt. Alt forandret seg.
Han kunne ikke bevege seg lenger. Han kunne nesten ikke snakke.
Han ble kastet ut av skolen. De visste ikke hva de skulle gjøre med ham.
Kan du fortelle om det kriminelle rullebladet hans?
Kriminelt rulleblad, du liksom. Det er enda en avskyelig løgn.
Det er en park i nærheten.
Min Tito tilbrakte mange timer på husken.
Han møtte Inés der.
Hun var 13 år gammel, men for Tito var hun som en storesøster.
En dag ga Inés ham en blomst.
Min Tito ville kysse henne. Han var tenåring.
Han gjorde en tabbe.
Moren hennes anmeldte ham.
Seksuelt overgrep, sa hun.
De satte ham i fengsel.
Det tok meg rundt en måned å få ham ut derfra.
Da han kom tilbake…
Det skjedde noe der.
Han snakket aldri mer.
Hvordan kom sønnen din seg på jobb? Hadde han en bil?
Señorita.
Han klarte ikke engang å holde en blyant.
Jeg pleide å ta bussen med ham til jobben.
KUNNE IKKE KJØRE
Jeg hentet ham også.
For jeg skjønte at han ikke kunne huske bussrutene.
For ikke å snakke om å lære å kjøre bil.
Unnskyld meg.
Vet du hvor jeg kan finne skoen som hører til denne?
Ikke i dag, er du snill. Jeg har arbeid å gjøre.
Og jeg er en kunde som ønsker å kjøpe et par sko.
Nekter du å betjene meg?
- Hvilken størrelse? - Hva er størrelsen din?
Jeg har størrelse 36.
Så små føtter. Jeg liker det.
Hei, hei.
Unnskyld?
La oss gjøre en avtale.
Jeg kjøper et par sko til deg, noe som vil gjøre sjefen din glad.
Og du har dem på under middagen vår, som vil gjøre meg veldig glad.
Alle vinner.
Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg har sagt det.
Jeg vil ikke på date med deg.
- Liker du ikke menn? - Ikke vær frekk.
Du kommer til å angre.
Hva sa han?
At jeg kommer til å angre, visstnok.
Du burde gå ut med ham.
Med en sånn mann vil du aldri trenge å jobbe resten av livet.
Jeg er ikke interessert. Hva med det?
Du har ikke akkurat en lang liste med friere.
Jeg ville ikke vært så kresen. Men det er ditt liv. Han kommer.
Jeg tar disse.
Størrelse 36.
Politimester Herrera. Lenge siden sist.
- Så ung du ser ut. - Hvem ba deg sitte?
Betjentene mine trenger et sted å jobbe.
Parken er stor nok, ikke sant?
Politisjef Escobedo plasserte dem her. Siden du er politimester…
Min jobb er å sørge for at hver tomme her
brukes til å etterforske og oppklare forbrytelser.
Ikke for gi etter for innfallene til en politiker
som vil vifte med valgkampløftene sine.
Sjef, med all respekt.
Jeg er ikke blind. Jeg trente dem personlig.
Og jeg må si at det er noen ekte betjenter i den gruppen.
Inkludert datteren din.
Har du barn?
Nei, det har jeg ikke.
Åpenbart ikke.
For i så fall ville du forstått at jeg ikke er stolt over at min eneste datter
sprader rundt i gatene i denne farlige byen kledd i et jævla miniskjørt.
Jeg har skjønt det.
Nei.
Når inviterte vi uniformert politi til etterforskernes bord?
Etterforsker, har du et øyeblikk?
Er dere ferdige?
- Dette er viktigere, señor. - Du forteller ikke meg hva som er viktig.
- Jeg forteller deg hva som er viktig. - La dem være i fred.
Som dere ser, har vi det travelt, damer. Hva vil dere?
Margarito Flores.
- Hva med ham? - Han var ikke Avklederen.
Og vi har bevis.
- Har dere bevis? - Ja.
Idioter. Hvem står bak dette?
- Det var Díaz. - Det var deg, eller?
- Du sa det. - Jeg?
Ikke spill dum.
Det er ikke en vits.
- Det er ikke en vits? - Nei.
- La oss se bevisene. - Selvfølgelig, señor.
Margarito Flores ble diagnostisert med uopprettelig skade på lillehjernen,
som styrer finmotorikken.
Han kunne ikke holde pennen for å undertegne tilståelsen.
For ikke å nevne binde seks ofre med tau.
Nitten sett med fingeravtrykk på armene.
Men ikke et eneste ble funnet på halsen, håndleddene eller anklene.
Trass i at de ble bundet og kvalt.
Tvert imot. Disse områdene var plettfrie.
En som var så omhyggelig, ville ikke vært så uorganisert.
Moren hans sa at han ikke kunne kjøre.
Han kunne ikke gå på bussen uten hjelp heller.
Så forklar meg hvordan han reiste alene til hvert sted,
drepte alle disse menneskene, og dro uten å etterlate et eneste snev av bevis.
Det mest sannsynlige scenarioet, er at han var i parken der han jobbet.
Under en runde fant han liket og trodde hun var i live.
Han prøvde å vekke henne, og etterlot fingeravtrykk på armene hennes.
Da han skjønte at hun var død,
løp han, og etterlot støvelavtrykket i gjørma.
- Så dere gjorde research? - Det stemmer, señor.
Les og lær.
Señores. Det er sånn en etterforskning gjennomføres.
Romandía! Kom hit!
Hva er galt?
Ingenting. Alt er fint. Faktisk ville jeg gratulere deg.
Tre av dine underordnede
gjennomførte en uautorisert etterforskning,
brøt kommandokjeden,
og har baller nok til å fortelle meg ansikt til ansikt
at jeg pågrep feil mann. Korrekt?
Vi…
Vær stille. Greit?
Når du står foran en overordnet, skal du være stille.
Det samme gjelder deg og deg. Med mindre vi sier noe annet.
Dro dere og besøkte moren hans?
Hva trodde dere at hun ville fortelle dere?
Annet enn hva som helst for å beskytte sønnen, og få dere til å tro
at han ikke var skyldig.
Og fingeravtrykkene. Veldig bra jobbet, forresten.
Gratulerer. Bare én ting.
Drapsmenn er ikke perfekte.
De gjør feil. Og det er sånn vi avslører dem.
Forstått?
Jeg bryr meg ikke om dette er Escobedos yndlingsprosjekt.
Jeg rapporterer dem for ulydighet.
Og disse tre blåbetjentene er suspendert med øyeblikkelig virkning.
Deres tid i politiet er over.
Mine herrer, la oss slutte å tulle og gå tilbake til jobben.
Dere kan gå.
Kontoret mitt. Nå.
Hør her…
Du har rett.
De vet fortsatt ikke hvordan ting fungerer her.
Gi dem en ny sjanse. Jeg skal personlig sørge for at de følger reglene.
På denne måten unngår vi Escobedo.
Greit. Hvorfor i helvete skulle jeg gjøre det?
Hvis du ikke gjør det, slutter jeg.
Se på deg.
Spiller helten.
Gjør hva du vil, Romandía. Det er din undergang, ikke min.
Kabareten forandret deg jammen.
Tusen takk.
- Hvorfor kom dere ikke til meg? - Fordi han er etterforskeren.
Ja, men jeg er sjefen deres, for helvete! Dere fikk meg til å se ut som en idiot.
Alt dette bak ryggen min.
Vi ville bare at saken skulle gjenåpnes, señor. Beklager.
Jeg vil ikke høre dere beklage.
Si at dere holder dere unna ham. At dere ikke engang ser på noen av dem!
Det er ikke bare dere som står i fare her. Forstått?
Kom dere ut.
Vent.
Enten du liker det eller ikke, får handlinger konsekvenser.
Vil du være lederen deres? Begynn med å forstå det.
Herrera.
Politimester. Escobedo her.
Señor, jeg er veldig opptatt akkurat nå.
Jeg skal ikke ta mye av tiden din. Damene i blått.
Sett i gang.
Jeg hører at du og overbetjent Romandía har snakket sammen.
Jeg var veldig tydelig da jeg fortalte ham…
Jeg vet hva du sa.
Men jeg vil sette betjentene i arbeid. De trenger en plass. Det er så enkelt.
Det er ikke plass på stasjonen akkurat nå.
Med det ryktet politiet har opparbeidet seg de siste årene,
vet jeg at vi er underbemannet. Jeg har tallene her.
- Jeg kan gi deg dem. - Jeg er klar over tallene.
Kan det være at du føler deg truet av noen jenter i blått?
Er det sånn?
Ikke i det hele tatt.
Jeg trenger ikke noe råflott. Noe enkelt. Det er alt.
Greit, señor.
Republikkens president og jeg vil være takknemlig for din støtte.
Velkommen, velkommen.
Kom inn, kom inn.
Hva synes dere?
Vel, her er vi.
Hva er egentlig "her"?
- Det er deres nye arbeidsplass. - Hva er den lukta?
Fuktighet. Og en død rotte, tror jeg.
Faren din valgte dette stedet selv.
Greit. Føl dere som hjemme.
Hallo.
Jeg, vel…
Hvor skal du?
- Hvorfor vil du vite det? - Nei, det er bare…
Vær så snill, jeg prøver ikke å… Glem det. God kveld.
Vet du… Det er ikke mange som kritiserer broren min her på stasjonen.
Og jeg vet at han ikke ville høre etter, men jeg synes dere gjorde en god jobb.
Veldig grundig.
Ja. Det vet jeg.
Uansett. Jeg ville bare si det.
Jeg heter Ángeles Cruz.
Hva heter du?
Gabriel. Gabriel Herrera.
Vel…
- God kveld, Gabriel. - God kveld.
Kan jeg følge deg hjem?
Ja. Hvor er bilen din?
Min…
Nei, jeg har ingen bil.
Vi kan gå hvis du vil.
OK.
Ja.
Det er greit.
Virkelig?
Da går vi.
OK, her er vi.
Vel…
…kanskje…
Jeg synes det er best å unngå å nevne at du er betjent.
Så ingenting kompliserer…
Ber du meg lyve?
Nei. Jeg ber deg bare unngå temaet.
En stund.
Jeg trenger forfremmelsen.
Vi trenger det begge to.
Greit.
- Dette er barnebarnet vårt. - Få se.
- Søt. - Takk.
- Bestemorens øyne. - Virkelig?
- Ja. - Takk.
Dere har to barn, ikke sant?
- Ja. - Ja, en gutt og en jente.
Og noen ganger føler jeg meg overveldet.
Tro det eller ei, dere vil savne dem når de flytter.
Dere bør vurdere å få en enda et barn. For å holde dere med selskap.
Ja, vi har snakket om det. Vi har nevnt det.
- Ikke sant, kjære? - Jo.
Da bør du skynde deg. Du blir ikke yngre.
La dem være i fred, kvinne.
Vil noen ha sjokolademousse?
Gjerne.
Jeg må tilstå at sjokolade er min eneste synd.
- Min også. - Virkelig?
Jeg elsker det.
Lucas!
Jeg må fortelle deg noe. Dette vil du like.
- Lucas… - Ja?
Leter du etter Lucas?
Ja. Er han her?
Han er ikke her ennå. Hvem er du?
Ingen.
Kan du fortelle ham at jeg leter etter… At Valentina leter etter ham?
Vale… Valentina?
Vale!
Det er så hyggelig å møte deg. Lucas har fortalt så mye om deg.
Jaså? Hva fortalte han deg?
Ikke noe spesielt.
Lucas og jeg har ingen hemmeligheter, om du forstår.
Det gjør jeg ikke.
- Kom inn. - Nei, jeg kom på at jeg har ting å gjøre.
Lucas kommer når som helst nå. Faktisk burde han vært her.
- Bli til middag. - Jeg spiser ikke middag.
Vale.
Ja?
Det at du er politikvinne er det modigste i verden.
Greit.
- Takk skal du - Ses senere?
- Ja. - Ha det.
Lagret i 24 år i Skottland.
- Tjuefire? - Tjuefire.
Jeg får skyldfølelse av å drikke den.
- Det er veldig mange år. - Ikke tenk på det. Drikk.
Gode ting varer ikke evig.
Whisky.
Skjønnhet. Liv.
Jeg er ikke sikker på at jeg er enig i det.
Få høre.
Arkitektur, for eksempel.
Uten arkitektur ville vi ikke visst hvem vi er,
hvem vi var, eller hvem vi ønsker å være privat eller i det offentlige.
Vi har Colosseum, Golden Gate.
Panis tårn. De er vitnesbyrd om historiske øyeblikk, ikke sant?
Om det vi har hatt.
Teknologien vi hadde på den tiden.
Om hva vi tenkte på den tiden, om skikkene våre.
Og på grunn av det er arkitektur evig.
Vi som arkitekter har muligheten,
ansvaret for å overlate arven vår til ettertiden.
"Overlate arven vår til ettertiden."
- Jeg liker det. - Ja.
Og det er derfor
jeg ikke kan tenke at denne jobben bare er forretninger.
For meg er det kultur. Det er kunst.
- Skål for det. - Skål.
Veldig imponerende.
Tapetet, kombinasjonen av farger. Det er nydelig.
Skulle ønske jeg hadde litt av din smak.
Det var ikke lett.
Jeg er sikker på at du har naturlig talent.
Kan jeg innrømme noe?
Jeg tar interiørkurs.
Gjør du det?
Jeg skal si deg at jeg er besatt.
Når jeg besøker vennene mine, føler jeg at jeg må forandre på ting.
Det er så fint å gjøre noe man elsker.
Du gjør også noe, ikke sant?
Nei.
- Nei, slett ikke. - Jo.
Fortell. Jeg har betrodd meg til deg. Du kan stole på meg.
Vel.
Først trodde jeg ikke det var noe for meg…
Men nå tenker jeg på det hele tiden.
Fortell. Hva gjør du?
Jeg er politikvinne.
Wow. Politikvinne.
Men familien betyr alt for meg.
Ja, hvorfor skulle den ikke det?
Gilberto. Gudskjelov.
Jeg trodde det var noen som kunne klart å banke meg opp.
Har du vært borte så lenge at du har glemt hvordan ting fungerer?
Jeg har snakket med dem.
Det holder.
Reis deg.
Hør på meg, drittsekk.
Hvis du undergraver min fars autoritet igjen…
…vet du hva som vil skje.
Ikke gå gråtende til Escobedo.
Behold den lille verdigheten du har igjen.
Og hvis du plager Herreras igjen, kverker jeg deg, din jævel. Hører du det?
Gilberto.
Kom igjen. Han er ikke verd det.
- Kjære… - Fortalte du at du er i politiet?
Vi ble enige om at du ikke skulle si noe. Det var best sånn.
- Hvorfor måtte du si det? - Vi snakket i fortrolighet, kjære.
I fortrolighet? Ja, men å ta interiørkurs er noe annet enn å være politi.
Forstår du ikke, María?
De forguder deg.
Hvis du vil, kan jeg ringe dem i morgen
og si at det var min idé, og du hadde ingenting med det å gjøre.
Ja! Å bli politi var din idé, og jeg hadde ingenting med det å gjøre.
Det gjør det verre. Det vil få meg til å virke dum.
- Du overreagerer. - Overreagerer?
Ja, du overreagerer! De ville ha funnet ut til slutt.
De ville funnet det ut etter at jeg hadde blitt forfremmet!
Takket være deg kommer det ikke til å skje!
- Kan du være stille? - Ja, så klart!
Jeg har en bedre idé.
Guddommelig forsyn styrer livet vårt.
Og på guddommelig befaling blir vi igjen til jord.
Amen.
- Amen. - Amen.
NATALIA CAMACHO MORALES 27. AUGUST 1937 - 14. MARS 1956
KJÆR DATTER OG SØSTER
Tilgi meg!
I neste episode…
Jeg fant henne som de andre.
Hva slags gærning vil kopiere Avklederen?
Politiet pågrep feil mann.
Jeg dro til Jessica. Jeg viste henne disse bilene, og hun valgte denne.
Vet du hva jeg kaller dette? En tilfeldighet.
Du kom sent i morges.
Gjør jobben din, María. Ellers er det jeg som kommer til å gi deg sparken.
Tekst: Evy Hvidsten