Vi är här, i Parque Santiago, för att ta reda på hur folk känner.
Hur de tagit nyheten att polisen äntligen gripit Avklädaren.
Jag känner mig lugn. Nu kan vi vara ute sent igen, tack och lov.
Han greps tack vare våra böner.
- Jag tror… - Varför greps han inte tidigare?
Som polis måste du vara dubbelt så glad att Avklädaren äntligen greps.
Alla medborgare kan känna sig tryggare när de går nerför gatan.
Det är en mediacirkus.
Regeringen försöker distrahera oss från de frågor som är viktiga för landet.
Å alla offers vägnar, gratulerar.
Fortsätter vi så här hamnar fler galningar bakom galler.
Det känns bra att inte behöva vara så försiktig nattetid.
- Han fick aldrig nån rättegång. - Avklädaren valde att ta sitt eget liv.
Ja, jag vet, men…
Var han verkligen Avklädaren?
På tiden. Jag är glad. Goda nyheter. Äntligen frid i grannskapet.
Mamma, massa pussar hela vägen till Tamaulipas!
Vi måste be för honom.
Jag har tre döttrar och skulle inte vilja att de kom till skada.
- På tiden att polisen gjorde nåt rätt. - Tänk om det inte var han?
Vad gör frun? Försöker du skrämma publiken?
Det här skulle vara en inspirerande historia.
- Vi går. - Jag är ledsen.
- Vad? - Du kunde ha lett mer.
- Visst? Mer övertygande? - Ni vet att jag har rätt.
Varför står ni bara där? Vi går våra ronder.
Allt kommer bli bra. Jag ska släppa ut dig.
María!
AVKLÄDAREN GRIPEN!
Varför gjorde du så, Tito?
Titta noga, du ska betala för det, ditt as!
Kolla vad du gjorde, din jävel!
- Vad rädd jag blev. - Vad är det?
Inget. Vad tänker jag på? Jag sov inte så bra inatt. Hallå?
Herr Cabos. Vilken trevlig överraskning.
Nej, ni stör inte. Ja, han är här. Ett ögonblick. Ha en bra dag.
Godmorgon, herr Cabos. Hur är det?
Jag mår bra. Tack.
Ikväll kl 20:00. Perfekt.
Tack själv. Hejdå.
Och?
- Han bjöd oss på middag. - Middag?
Ja. Vi, han och hans fru, hos dem.
Tror du att…
- Självklart, raring. - Nej, nej.
- Gratulerar! - Nej, snälla.
- Vad spännande! - Nej! Vi firar inte än.
Vi vet inte. Jag menar…
- Efter att ha nekat Acapulco trodde jag… - Sluta. Befordran är din. Jag är säker.
- Vi vet inte än. - Vad? Jag fattar inte.
Pappa ska få en välförtjänt befordran på jobbet.
Vi vet inte än.
- Han förtjänar en kram. - Grattis, pappa!
- Jo, raring. - Nå…
Du får den nog.
Mamma. Betyder det att du inte behöver arbeta mer?
Nej, gubben. Jag tänker fortsätta arbeta.
- Alex. Alex! - Alex. Alex!
Jaja, sätt dig.
- Då är det bestämt? - Ja, raring.
Vi måste vara där kl 20:00.
- Vi måste komma i tid. - Självklart.
Hej. Jag heter María de la Torre. Hur står det till?
Ja, vi kan äta middag inom kort.
Ángeles, frukost!
- Hur går det på jobbet? - Jag får lön på fredag.
Det var inte därför jag frågade.
Hur är dina vänner?
Jag vet inte om de är mina vänner, mormor. De är mina kollegor.
Finns det några män?
- I poliskåren, menar jag? - Ja. Många. De flesta är män.
Finns det nån du tycker om? Som en pojkvän eller nåt?
Så att du inte är ensam.
Jag är inte ensam. Jag har dig.
En mormor är inte detsamma som att ha en man vid sin sida.
Som håller dig sällskap.
Jag måste gå.
Ángeles?
Ja?
Skulle du vilja ha en pojkvän?
Ja.
Väldigt mycket.
Hur dags vaknade du?
För ett tag sen.
- Har du städat? - Valentina, ingen gillar stök.
Ja, men det är mitt stök. Fråga först nästa gång, okej?
När pappa lugnat sig, så slipper du mig.
Din pappa verkar inte vara en person som lugnar sig.
- Jo, det är han. Han gick för långt. - Han slog dig för fan i ansiktet.
För att jag ljög för honom.
Min familj kan vara traditionell. Men vi står varandra nära.
Vi älskar varandra.
Om du betalar halva hyran och slutar städa,
kan du stanna hur länge du vill, okej?
Är han full?
Jag blir bakfull av blotta åsynen.
Ändrade planer.
Från och med nu, kommer ni alternera mellan stationen och parkerna.
- Och en eller två andra platser. - Varför?
- Vem frågade? - Jag.
- Chefens order. - Är det för att vi hittade ett lik?
- Vadå, "hittade ett lik"? - Vi hittade ett lik.
Varför får vi inte stanna i parken om de har gripit Avklädaren?
Otroligt. Först får vi inte bära vapen,
sen hittar vi ett lik. Och nu får vi inte arbeta i parken?
Vill du inte hellre stänga in oss i en garderob?
Bara dig.
Det här är goda nyheter.
Det är på stationen det riktiga arbetet sker.
Eller hur, kapten?
Låt mig förklara hur morgongenomgångarna går till.
Jag ger order och ni lyder.
Inget småprat.
Inga förslag, och viktigast av allt, inga jävla debatter.
Varje grupp fick ett distrikt.
Kolla listan där ute.
Det var inte så illa.
Vi ska vara här.
- Vad exakt ska vi göra? - Erbjuda vår hjälp, antar jag.
För morgonstund har guld i mund.
Vi har pratat om det här tusentals gånger.
Ja.
Ja, självklart lyssnar jag.
Vad har din mor med det här att göra?
Och med min dotter?
Hör på.
Om du tror att jag tänker låta din mor bestämma vad jag gör med min dotter…
Vänta lite.
Kan du sluta hänga över min axel?
- Det stör. - Självklart.
Vad?
Vårt jobb idag är att erbjuda hjälp.
Behöver du hjälp?
Om jag säger ja, går du då?
Om det du behöver innebär att jag ska nån annanstans, ja.
Okej.
Jag ringer sen, gumman.
- Díaz. - Vad?
Jag vill erbjuda min hjälp, som kollega, i framtida projekt.
- Visst. - Ja.
Jag har läst polismanualen flertalet gånger.
Jag har lärt mig utredningstaktiker, närstrid,
vapen, och viktigast av allt – jag klarar trycket.
Visst.
Det är faktiskt nåt du kan hjälpa mig med.
Riktig arbete, sa du?
Tar ni med en kopp till mig?
Ser du? Att ha kvinnor i kåren är inte så illa.
- Nu så. - Tack.
Varsågod.
Behöver ni nåt mer?
Till exempel, jag vet inte… nåt polisrelaterat?
- Det jäkla pappersarbetet. - Ja, det stämmer.
Vi har faktiskt nåt åt er att göra.
- Du bjuder väl på lunch? - För tredje gången? Nej, det är din tur.
- Vad är det här? - Vittnesmål.
1964. 1965.
De måste sorteras för att kunna arkiveras. Alfabetiskt och efter datum.
- Vi kör. - Inte här!
- Inte förrän det är sorterat. - Ni hörde. Återkom när det är sorterat.
Kommer vi att få ett kontor?
Jag tror inte det.
Er kapten borde ha avtalat det med stationschefen.
Så var ska vi arbeta?
För min del kan ni jobba på den jävla toaletten.
Men få det gjort idag.
- Ska vi äta lunch? - Givetvis.
Vad gör du här?
Inget. Jag tänkte fråga om du behöver hjälp.
Nej, jag behöver ingen hjälp. Du kan gå.
Förlåt, var jag otydlig? Följ mig.
- Kriminalaren. - Ja.
Jag hörde att den unge mannens fingeravtryck hittades på offrets kropp.
Det stämmer.
Hittades hans fingeravtryck på de andra kropparna också?
Det är konfidentiell information. Det angår dig inte.
Jag förstår, men eftersom fallet redan är avslutat
och Avklädaren är död, tänkte jag att jag kunde lära mig nåt.
Vill du lära dig nåt?
Se på henne.
Se vad folk är kapabla till nuförtiden.
Det är bäst att du stannar hemma.
- Kom. - Vad nu?
Ser ni? De ser oss som slavar, inte poliser.
- Imorgon lär de be oss sopa golven. - Avtryck hittades i leran och på kroppen.
- Dessutom greps han i parken. - Där han arbetade.
Skulle nån av er lämna offret på er arbetsplats?
Jag skulle inte döda nån.
Det vet vi, Ángeles. Poängen är, skulle du inte vilja vara säker?
Vad fan gör ni här?
Jag har letat överallt efter er.
Vi skyddar folket, kapten, framgår inte det?
- Det här är uppgiften vi fick. - De sa att det inte fanns plats för oss.
För helvete.
Om han vore nykter, skulle han nästan vara snygg.
Jag vet inte hur ni känner, men jag vill vara säker på
- att Tito Flores var Avklädaren. - Jaså?
Så klart.
Du lärde dig väl nåt från alla de där polisromanerna, María?
Jag tycker vi väcker björnen och ser vad som händer.
Vad har du tänkt dig?
Ángeles, du har arbetat på avdelningen för fingeravtryck.
Kolla om Margaritos fingeravtryck fanns på de andra kropparna.
- Det skulle vara emot reglerna. - Vänta lite.
Jag tycker vi borde lyssna på vad min bror säger.
Jag vet att han är svår. Men han är en bra polis
och jag tror inte han skulle gripa nån utan bevis.
En dag blir du tvungen att växa upp.
Du kan kolla fingeravtrycken. Ingen måste veta.
- Jag skulle veta. - Det vet jag.
- Jag pratar om asen där uppe. - Hittar vi nåt måste vi gå till Gerardo.
Enligt reglerna.
Avsaknad av fingeravtryck betyder inte att han inte dödade dem.
Jessica Machado tror att systern klev in i en bil kvällen hon blev mördad.
Och när Margarito greps, nämnde de hans mor.
Vi kan prata med henne.
Vad hade hon på sig? Så klart, hon är en slampa.
Sanchez eller Ramirez behöver adressen till familjemedlemmen
- för att skicka tillhörigheterna… - Jag sitter i telefon.
Jag ligger illa till.
Kom närmare.
Om jag inte levererar det här idag, får jag sparken.
Vet du vad som vore illa?
Att säga att det var på grund av en anställd
som ringde privata samtal under kontorstid.
Det är inget privat samtal.
Det kvittar om det så var tomten.
Vi har en enhet som inte vet vart de ska. Vad ska vi göra?
Vad behöver du?
Margarito Flores adress.
- Vem är det? - Vad heter du?
- Chela. - Chela.
Margarito Flores är Avklädaren.
Visst. Jag hjälper dig.
Tack.
Kapten.
Jag ville bara meddela att vi går på lunch.
- Jag behöver inte bli meddelad. Gå ni. - Då så.
De la Torre.
Säg María.
När jag hör "de la Torre" ser jag mig om efter min man.
Nåväl, då så, María.
Hör på.
Jag vet att det verkar som om de inte vill ha er här.
Det verkar inte så. Det är så.
Ja, det är sant.
Grejen är… De är fast i det förflutna.
De såg inte det jag såg under utbildningen.
Jag minns första gången jag kom hit.
Jag var 24. Jag var full av…
- Kapten. - Vad?
Mina kollegor väntar på mig för att gå på lunch.
- Visst, gå. Du kan gå. - Tack.
Då går vi.
- Jag följer inte med. - Varför?
Min familj väntar på att jag ska göra bort mig
för att bevisa att jag inte ska vara här. Jag vill inte ge dem rätt.
- Vem skulle få veta? - Mina bröder.
Offren då?
- Är inte vi poliser för deras skull? - Det är okej.
Fortsätt med mapparna. Ifall vi blir sena, okej?
Det är inte okej.
Vad?
Den kvinnan är en jävla pina.
Maken är säkert inte är död. Han gömmer sig.
Hur står du ut med henne?
Vi hade redan hittat en dynamik. Hon litade på mig.
Hon var bekväm med mig. Ja, man måste vara tålmodig.
- Hon kommer vänja sig. - Eller så följer du med till Acapulco…
- Nej. - Vi bjuder henne på middag.
Säg till henne att jag inte är en idiot…
- Jag ska ingenstans. - …jag vet vad jag gör.
- Snälla. - Onödigt.
- Nödvändigare än du tror. - Onödigt.
- Det är nöd… - Jag vill vara med min familj.
Jag gav ett löfte. Ett löfte. Och jag försöker hålla det.
- Vad är det du inte förstår? - Ett löfte som kan kosta oss firman.
Vi skulle förlora projektet. Fan ta ditt löfte, Alejandro.
Prata inte strunt. Miguel. Projektet är ditt nu.
Så du ska åka till Acapulco.
Du ska ta över kontrollen och hantera det du måste hantera, Miguel.
Snälla.
Okej.
- Jag tar hand om det. - Bra.
Gratulerar för ikväll.
Välförtjänt.
Tålamod.
Vår första dam påminde alla om att även om staden firar
gripandet av Avklädaren, är det även tid att reflektera.
Hon bad oss att be för offren.
Framförallt det senaste offret, Paola Machado,
som begravs imorgon kl 10:00 på Panteón Jardín.
Jag lyssnade faktiskt.
Jag kan inte koncentrera mig på kartan.
- Ska vi inte fråga om vägen? - Det behövs inte.
- Jag vill inte åka vilse. - Vi är inte vilse.
Det är bara det att vissa av gatorna har namn som inte står med på kartan.
Då är vi vilse.
- Jag tror att du vill svänga vänster. - Du tror?
- Vill du ta kartan så kör jag? - Nej. Du får inte köra min bil.
Sluta då bråka och sväng vänster. Kom igen. Kör, kör, kör.
Vi är framme.
MÖRDARE
Fru Norma Hidalgo Juarez. Vi är från polisen.
Gå härifrån.
Vi vill bara ställa några frågor.
Så ni kan fortsätta ljuga om min son?
Nej, för att vi vill veta sanningen. Frun!
För helvete!
Fru Norma. Vi tror inte att din son dödade de där kvinnorna.
Min son var ingen mördare, fröken. Han var en bra människa.
Du kanske kan hjälpa oss bevisa det.
Jag undrade när du skulle komma.
Har du kopior på fingeravtrycken från Avklädarens offer?
Varför vill du ha dem?
Det är inte mot reglerna. Men det måste hållas hemligt just nu.
Du har bara varit polis i några dagar och har redan hemligheter.
Jag har kopior på alla fingeravtrycken.
Du lärde mig det, trodde du att jag hade glömt?
Få se.
Hur går det med dina nya kollegor?
Jag försöker fortfarande förstå dem.
De är lite konstiga.
Det är som det ska. Förr eller senare förstår du dem.
Du förstod mig.
Varsågod.
Tack.
Han föddes inte sån. En häst sparkade honom i huvudet.
På min brors gård.
Enligt läkaren hade några centimeter mer åt vänster slitit av honom huvudet.
Vad förändrades efter det?
Allt. Allt förändrades.
Han kunde inte röra sig längre. Han kunde knappt prata.
Han blev relegerad från skolan.
De visste inte vad de skulle göra med honom.
Kan du berätta om hans polisregister?
Vilket polisregister? Det är ännu en äcklig lögn.
Det finns en park i närheten.
Min Tito tillbringade timmar med att gunga.
Han träffade Inés där.
Hon var 13 år gammal, men för Tito var hon som en äldre syster.
En dag gav Inés honom en blomma. Min Tito ville pussa henne.
Han var tonåring.
Han gjorde ett misstag.
Hennes mor anmälde honom.
Sexuellt övergrepp, hävdade hon.
De satte honom i fängelse.
Det tog mig ungefär en månad att få ut honom därifrån.
När han kom tillbaka…
Nåt hände därinne, ni vet?
Han sa aldrig nåt igen.
Hur tog sig din son till jobbet? Ägde han en bil?
Fröken.
Han kunde inte ens hålla i en penna.
Jag tog bussen med honom till hans jobb.
KUNDE INTE KÖRA
Jag hämtade honom också.
För jag insåg att han inte kunde lära sig hur bussarna gick.
Än mindre lära sig köra bil.
Ursäkta mig.
Vet du var jag hittar paret till den här skon?
Snälla, inte idag. Jag har mycket att göra.
Och jag är en kund som vill köpa ett par skor.
Tänker du neka mig service?
Vilken storlek?
Vilken storlek har du?
Tjugotre.
Vilka små fötter. Det gillar jag.
Vänta, vänta.
Förlåt.
Vi gör en deal.
Jag köper dig ett par skor, vilket gör din chef glad.
Du tar på dem när vi går på middag, vilket gör mig glad.
Det vinner alla på.
Hör på. Jag vet inte hur många gånger jag har sagt det.
Jag tänker inte gå ut med dig.
- Tycker du inte om män? - Var inte oförskämd.
Du kommer ångra dig.
Vad sa han?
Jag kommer tydligen ångra mig.
Du borde gå ut med honom.
Med en sån man skulle du aldrig mer behöva arbeta.
Jag är inte intresserad. Okej?
Du har inte direkt en kö av friare. Jag skulle inte vara så kräsen.
Men det är ditt liv. Han kommer.
Jag tar de här.
Storlek 23.
Intendent Herrera. Det var länge sen.
- Ni har inte åldrats en dag. - Vem bad dig sätta dig?
Mina poliser behöver en arbetsplats.
Är inte parken stor nog?
Polischef Escobedo tilldelade dem hit. Då ni är stationschef…
Mitt jobb här är att se till att varje millimeter
tillägnas utredandet och uppklarandet av brott.
Inte för att tillfredsställa jävla nycker från en politiker
som vill visa upp sina kampanjlöften.
Intendent, med all respekt,
jag är inte blind.
Jag utbildade dem personligen.
Och jag måste säga att det finns riktiga poliser i den gruppen.
Inklusive er dotter.
Har ni barn?
Nej, nej, det har jag inte.
Det är uppenbart.
Då hade ni förstått att jag inte är stolt över att min enda dotter
flanerar omkring på de jävla gatorna i den här farliga staden
iklädd en jävla minikjol.
Jag har löst det.
När bjöd vi in en uniform till kriminalarbordet?
Har kriminalaren en minut?
- Är ni klara? - Det här är viktigare.
Säg inte åt mig vad som är viktigt.
- Jag avgör vad som är viktigt. - Låt dem vara.
Damerna ser nog att vi är upptagna. Vad vill ni?
Margarito Flores.
- Vad är det med honom? - Han är inte Avklädaren.
Och vi kan bevisa det.
- Ni har bevis? - Ja.
Idioter. Vems idé var det här?
- Díaz. - Det var du, va?
- Du sa det. - Jag?
- Spela inte dum. - Det är inget skämt.
- Är det inget skämt? - Nej.
- Få se bevisen. - Självklart.
Margarito Flores fick diagnosen obotlig skada på cerebellum,
vilken kontrollerar finmotoriken.
Därför kunde han inte hålla en penna och signera sitt erkännande.
Än mindre binda sex offer med rep.
Nitton set kaotiska fingeravtryck på armarna.
Men inte ett enda avtryck på halsen, handlederna eller vristerna.
Trots att offret bands och ströps.
Tvärtom, faktiskt. De områdena var fläckfria.
Ingen med sådan kontroll skulle vara så oorganiserad.
Hans mor sa att han inte kunde köra.
Och han kunde inte ta bussen utan hjälp heller.
Kan nån förklara hur han ensam tog sig till varje brottsplats,
dödade alla offren och sen försvann utan att lämna ett enda spår av bevis.
Det är mer troligt att han befann sig i parken där han arbetade.
Han kan ha hittat liket och trott att hon var vid liv.
Han försökte väcka henne, och lämnade fingeravtryck på hennes armar.
När han insåg att hon är död,
sprang han iväg, och lämnade skoavtrycket i leran.
- Så ni har gjort en utredning? - Det stämmer.
Lär er, era jävlar.
Mina herrar.
Så här går en utredning till.
Romandía! Kom hit!
Vad är det?
Inget. Allt är bra. Jag ville bara gratulera dig.
Tre av dina underordnade
utförde en oauktoriserad utredning,
bröt befälsordningen,
och hade sen mage
att komma och säga till mig
att jag grep en oskyldig person. Eller hur?
Vi…
Var tyst. Okej?
När du står framför en överordnad, var tyst.
Detsamma gäller dig och dig.
Såvida vi inte säger nåt annat.
Så ni besökte hans mamma?
Vad trodde ni att hon skulle säga?
Annat än att skydda sin son, och få er att tro att han inte är mördaren?
Och fingeravtrycken.
Bra jobbat, förresten.
Grattis. Det är bara ett problem.
Mördare är inte perfekta.
De gör misstag. Det är så vi fångar dem.
Förstått?
Jag skiter i om det här är polischef Escobedos favoritprojekt.
Jag ska göra en anmälan om insubordination.
De här tre är därmed avstängda, med omedelbar start.
Er tid som poliser är över.
Mina herrar, nu slutar vi söla och går tillbaka till jobbet.
Ni kan utgå.
Mitt kontor. Gå.
Herrera…
Du har rätt.
De vet fortfarande inte hur det går till här.
Ge dem en chans till. Jag ska se till att de följer reglerna.
Då kan vi undvika Escobedo.
Visst.
- Varför i helvete skulle jag göra det? - Om du inte gör det, så slutar jag.
Se på dig.
Vilken hjälte du är.
Gör vad du vill, Romandía. Det blir din begravning, inte min.
Kabarén förändrade dig, va?
Tack.
- Varför kom ni inte till mig? - Fallet var hans.
Ja, men jag är för helvete er chef!
Ni fick mig att se dum ut.
Gjorde allt det här bakom min rygg.
Vi ville bara öppna fallet igen. Vi är så ledsna.
Jag vill inte höra att ni är ledsna.
Säg att ni inte ska närma er honom. Att ni inte ens ska titta på dem!
Det är inte bara era jobb som står på spel. Förstått?
Försvinn nu.
Vänta.
Vare sig du vill eller inte, får ert agerande konsekvenser.
Vill du vara deras ledare?
Börja med att förstå det.
Herrera.
Intendent. Escobedo här.
- Jag är väldigt upptagen just nu. - Jag ska inte ta upp mycket tid.
Kvinnorna i blått, intendent.
Jag lyssnar.
Jag har förstått att ni talat med Romandía.
- Jag var väldigt rak mot honom och sa… - Jag vet vad ni sa.
Men, intendent, mina poliser måste sättas i arbete.
- De behöver helt enkelt en arbetsplats. - Just nu saknas det utrymme på stationen.
Med det rykte polisen fått de senaste åren,
känner jag till underbemanningen. Jag har siffrorna här.
- Jag kan läsa upp dem. - Jag är medveten om siffrorna.
Känner ni er hotad av några flickor klädda i blått?
Är det så, intendenten?
Inte alls.
Det krävs ingen lyx. Nåt enkelt. Det räcker.
Ska bli.
Republikens president och jag kommer att vara tacksamma för ditt stöd.
Välkomna, välkomna.
Kom in, kom in.
Vad tycker ni?
Nå, då var vi här.
Vad exakt är "här"?
- Er nya arbetsplats. - Vad är det som stinker?
Luftfuktighet. Och en död råtta.
Din far valde den här platsen.
Då så. Känn er som hemma,
Hej.
Jag…
Vart ska du?
Varför frågar du?
Nej, det är bara…
Snälla, jag försöker inte…
Glöm det. Godnatt.
Du vet, inte många här på stationen ifrågasätter min bror.
Jag vet att han inte ville lyssna,
men jag tyckte att ni gjorde ett bra jobb. Väldigt minutiöst.
Ja. Jag vet.
Hur som. Jag ville bara säga det.
Jag heter Ángelez Cruz.
Vad heter du?
Gabriel. Gabriel Herrera.
Nåväl…
- Godkväll, Gabriel. - Godkväll. Kan jag följa dig hem?
Ja. Var är din bil?
Min…
Nej, jag har ingen bil.
Vi kan gå om du vill.
Okej.
Ja.
Det går bra.
Menar du allvar?
Kom, vi går.
Då var vi framme.
Nå…
…kanske…
Jag tänkte att det nog är bäst att inte nämna att du är polis.
- Så att inget komplicerar… - Ber du mig att ljuga?
Nej. Jag ber dig bara att undvika ämnet.
För tillfället.
Jag behöver den här befordran.
Vi båda behöver den.
Då så.
- Titta. Vårt barnbarn. - Få se.
- Jättesöt. - Tack.
Hon har sin mormors ögon.
- Jaså? Tack. - Ja.
Visst har ni två barn?
- Ja. - Ja, en pojke och en flicka.
Och ibland känner jag mig överväldigad.
Tro det eller ej, du kommer sakna dem när de flyttar.
Ni borde överväga att skaffa ett barn till.
Som kan hålla dig sällskap.
Ja, vi har diskuterat det. Vi har nämnt det.
- Visst, älskling? - Ja.
Då borde ni skynda er, för du blir inte yngre.
Låt dem vara, kvinna.
Vill nån ha lite chokladmousse?
Gärna.
Jag måste erkänna att choklad är min svaghet.
- Samma här. - Jaså?
Jag älskar det.
Lucas!
Jag har nåt att berätta. Du kommer älska det.
- Lucas… - Ja?
Letar du efter Lucas?
- Ja. Är han här? - Han har inte kommit än. Vem är du?
Ingen. Kan du hälsa att jag sökte… Att Valentina sökte honom?
Vale… Valentina?
Vale!
Vad trevligt att träffa dig.
- Lucas har berättat så mycket om dig. - Jaså? Vad har han sagt?
Inget allvarligt.
Lucas och jag har inga hemligheter, om du förstår.
Det gör jag inte.
- Kom in. - Nej, jag kom just på
att jag har mycket att göra.
Lucas kommer när som helst. Han borde faktiskt redan vara här.
- Stanna på middag. - Jag äter inte middag.
Vale.
Ja?
Att du är polis… är det modigaste i hela världen.
Då så.
- Tack. - Vi ses, okej?
- Ja. - Hejdå.
Lagrad i 24 år i Skottland.
- Tjugofyra? - Tjugofyra.
Jag känner mig skyldig som dricker den.
- Det är väldigt många år. - Tänk inte på det. Drick.
Det goda i livet håller inte för evigt.
Whisky.
Skönhet.
Livet.
Jag är inte säker på att jag håller med om det.
Jag är idel öra.
Arkitektur, till exempel.
Utan arkitektur skulle vi inte veta vilka vi är,
vilka vi var, eller vilka vi vill bli, varken i privat eller offentlig sfär.
Som Colosseum, Golden Gate-bron,
Panis torn. De ger vittnesbörd om alla historiska eror, inte sant?
Av det vi hade en gång.
Teknologin vi hade vid den tiden.
Av det vi trodde vid den tiden, våra vanor.
Och på grund av det, är arkitektur evig.
För att vi, som arkitekter, har möjligheten,
ansvaret,
att lämna spår efter oss,
i tiden.
"Ett spår i tiden."
- Det gillar jag. - Ja.
Och det är därför
jag inte kan tänka mig
att det här jobbet bara är business. För mig är det kultur. Konst.
- Det skålar vi för. - Skål.
Väldigt imponerande.
Tapeten, färgkombinationerna. Det är vackert.
Om jag bara hade din goda smak.
Det var inte lätt.
Du är säkert en naturbegåvning.
Får jag erkänna nåt?
Jag studerar inredningsdesign.
På riktigt?
Jag lovar. Jag är besatt.
Varje gång jag går hem till en väninna, känns det som om jag måste möblera om.
Wow. Det är underbart att göra nåt man älskar.
Du sysslar med nåt, va?
Nej.
- Nej, inte alls. - Jo.
Berätta nu. Jag har berättat om mitt. Du kan lita på mig.
Nåväl.
I början trodde jag inte att det passade mig…
…men nu kan jag inte sluta tänka på det.
Berätta. Vad gör du?
Jag är polis.
Wow. En polis.
Men du ska veta att jag är hängiven min familj.
Ja, varför skulle du inte vara det?
Gilberto. Tack och lov.
Jag trodde det var nån som tänkte slå skiten ur mig.
Har du varit borta så länge att du glömt hur det fungerar här?
Jag har pratat med dem.
Det räcker.
Upp, din jävel.
Hör på, ditt as.
Om du nånsin underminerar min fars auktoritet igen…
…så vet du vad som väntar.
Gå inte och skvallra för Escobedo.
Behåll den lilla värdighet du har kvar.
Om du nånsin jäklas med familjen Herrera igen,
dödar jag dig, din jävel. Hörde du?
Gilberto.
Kom.
Han är inte värd det.
- Raring… - Sa du att du var polis?
Vi kom överens om att du inte skulle säga nåt.
Att det var bäst så. Varför berättade du för henne?
Vi hade ett förtroligt samtal, raring.
Förtroligt? Ja, men att studera inredningsdesign är annorlunda
än att vara polis. Förstår du inte det, María?
Raring, de avgudade dig.
Om du vill så ringer jag imorgon och förklarar
att det här var min idé och att du inte var involverad.
Precis. Att bli polis var din idé och jag var inte involverad.
Det får mig att se ännu sämre ut. Det får mig att se dum ut.
- Jag tycker du överreagerar. - Överreagerar?
Ja, du överreagerar! De hade ändå fått veta så småningom.
- De hade fått veta… - Ja.
…efter att jag fått min befordran!
Men nu, tack vare dig, lär det aldrig ske!
- Kan du dämpa dig? - Klart att jag kan!
Jag har en bättre idé.
Gudomlig försyn ledsagar våra liv.
Och genom gudomlig ordning, återgår vi till stoft.
Amen.
- Amen. - Amen.
NATALIA CAMACHO MORALES 27 AUGUSTI 1937 - 14 MARS 1956
ÄLSKAD DOTTER OCH SYSTER
Förlåt mig!
I nästa avsnitt…
Jag hittade henne precis som de andra.
Vad för slags galning skulle kopiera Avklädaren?
Polisen grep fel man.
Kapten, jag åkte till Jessica.
Jag visade henne bilarna och hon valde den här.
Vet du vad jag kallar det? Ett jävla sammanträffande.
Du kom sent imorse.
Gör ditt jävla jobb, María. Annars blir det jag som avskedar dig.
Undertexter: Victoria Heaps