Ми завітали в парк Сантьяґо,
щоб з'ясувати, що думають люди,
і як вони сприйняли новини про затримання Роздягача.
Я почуваюся спокійно, бо ми знову можемо гуляти пізно ввечері.
Його впіймали завдяки нашим молитвам.
- Ну, я думаю… - Мене цікавить,
чому його так довго ловили.
Ви, поліціянтка, певно, особливо радієте,
що Роздягача нарешті заарештували.
Тепер громадяни не боятимуться ходити вулицями.
Це цирк, який влаштували ЗМІ,
бо уряд хоче відвернути нашу увагу
від справді важливих проблем у країні.
Поздоровляю всіх від імені його жертв.
Якщо так піде й далі, за ґратами опиниться багато психів.
Добре, коли ввечері ходиш вулицями, не озираючись повсякчас.
Суду над ним так і не було.
Бо Роздягач укоротив собі віку.
Так, знаю, але…
Чи він справжній Роздягач?
Нарешті. Я дуже радий. Чудова новина.
Тепер у цьому районі буде знову спокійно.
Мамо, шлю тобі в Тамауліпас поцілунки!
Мусимо за нього молитися.
У мене три дочки, і я не хотів би, щоб із ними сталося щось погане.
Нарешті поліція вчинила, як слід.
Що як він цього не робив?
Сеньйоро, що ви таке кажете? Хочете налякати глядачів?
Цей сюжет мав підняти людям настрій.
- Ходімо. - Вибачте.
- Що таке? - Могла б більше усміхатися.
Звучала б переконливіше.
Я маю рацію. Ти знаєш.
І чого ви тут стали? Ходімо патрулювати парк.
Усе буде добре. Я вас звідси визволю.
Маріє!
ЖІНКИ В СИНЬОМУ
РОЗДЯГАЧА ВПІЙМАЛИ!
Чому ти таке з ними робив, Тіто?
Добре придивися, бо ти заплатиш за це, вилупку!
Дивися, що ти накоїв!
Ох, налякалася.
Що сталося?
Нічого. Я якась розгублена.
Погано спала вночі.
Алло.
Сеньйоре Кабос. Приємна несподіванка.
Ні, ви не відволікаєте. Так, він тут. Зараз покличу.
Доброго вам дня.
Добрий ранок, сеньйоре Кабос. Як у вас справи?
Усе добре. Дякую.
Сьогодні о восьмій вечора. Чудово.
Дуже дякую. Бувайте.
Що там?
- Нас запросили на вечерю. - На вечерю?
Так. Лише ми й він з дружиною.
У них удома.
Думаєш…
- Авжеж, любий. - Ні, ні.
- Поздоровляю! - Ні, не треба.
- Яка радість! - Ні,
поки що не святкуймо.
Поки не впевнені. Тобто…
Я відмовився від Акапулько, тож думав…
Коханий, перестань. Ти його отримаєш.
- Поки що невідомо. - Що він отримає?
Тато отримає на роботі заслужене підвищення.
Ми поки що не знаємо.
А ще він заслуговує на міцні обійми.
Вітаємо, тату!
- Так, любий. - Ну…
Тебе точно підвищать.
Гей, мамо.
То ти зможеш піти з роботи?
Ні, синку. Я продовжу працювати.
Алексе.
Сідай за стіл.
- То ми домовилися? - Так, коханий.
Маємо бути там о восьмій.
- Запізнюватися не можна. - Авжеж.
Вітаю. Мене звати Марія де ла Торре. Як справи?
Так, можемо якось повечеряти разом.
Ангелес, снідати!
- Як робота? - У п'ятницю буде зарплата.
Я не тому питаю.
Як там твої подруги?
Вони мені не подруги, бабусю, а колеги.
А чоловіки там є?
- У поліції. - Багато. Там здебільшого чоловіки.
Тобі там хтось подобається? Цікавить якийсь хлопець?
Щоб була не сама.
Я й не сама. У мене є ти.
Так, але товариство старої бабусі –
не те саме, що чоловіка.
Для спілкування.
Мені пора йти.
Ангелес.
Так?
Ти б хотіла мати хлопця?
Так.
Дуже.
О котрій ти прокинулася?
Давно вже.
Ти поприбирала?
Валентино, ніхто не любить безладу.
Так. Але це мій безлад. тож наступного разу питай.
Хай мій тато заспокоїться – і я тебе не турбуватиму.
Твій тато просто так не заспокоїться.
- Заспокоїться. То він зірвався. - Він же дав тобі ляпаса.
Бо я йому збрехала.
Може, я й з родини, де сильна традиція, але ми всі дуже близькі.
І любимо одне одного.
Якщо платитимеш половину за квартиру й не прибиратимеш –
живи скільки хочеш. Добре?
Він що, п'яний?
У мене похмілля від одного його виду.
Зміна планів.
Від сьогодні ви не лише патрулюєте парки, а й працюєте у відділку.
Може, вас ще кудись посилатимуть.
Чому?
- Хто це спитав? - Я.
Наказ начальства.
Може, тому, що ми знайшли труп?
- Як це – ви знайшли труп? - Ми його знайшли.
Якщо Роздягача вже піймали, чому нас переводять з парків?
Це просто смішно. Нам не дають зброї,
ми знаходимо труп, тепер нас не пускають у парк.
Може, просто замкнете нас у шафі?
Лише тебе.
Це ж хороші новини.
Справжня робота – у відділку.
Правда ж, капітане?
Я поясню вам, що таке ранішній інструктаж.
Я наказую, а ви виконуєте накази.
Ніяких розмов.
Ніяких пропозицій, а тим більше – суперечок.
Кожному загону виділили район.
Отам список. Ознайомтеся.
Не так і погано, правда?
Сьогодні ми у відділку.
А що саме нам робити?
Мабуть, допомагати іншим.
Не барімося. Рання пташка пшеничку клює.
Ми про це вже тисячу разів говорили.
Так.
Ага.
Авжеж я слухаю.
Ага. І до чого тут твоя мама?
І моя дочка?
Послухай.
Я не дозволю твоїй матері вирішувати, що мені робити з дочкою…
Зачекай.
Чого ти тут тиняєшся?
Це дратує.
Ясно.
Що таке?
Сьогодні наша робота – допомагати у відділку.
Вам потрібна допомога?
Якщо я скажу, що так – ти підеш?
Якщо вам треба, щоб я кудись пішла – так.
Гаразд.
Я передзвоню, люба.
- Діас. - Що таке?
Я прийшла, як колега, допомогти тобі з проєктами.
- Зрозуміло. - Так.
Я кілька разів прочитала посібник поліціянта.
Знаю все про тактику розслідування, рукопашний бій,
зброю, а головне – я добре витримую тиск.
Ясно.
Власне, мені таки потрібна твоя допомога.
Оце і є справжня робота?
Принесеш і мені чашечку?
Бачиш? Не так і погано мати у відділку жінок.
- Сюди. - Дякую.
Прошу.
Є ще робота?
Може, саме поліцейська?
Ті чортові документи.
Точно.
У нас і справді для вас дещо є.
Ти платиш за обід, так?
Утретє на цьому тижні? Ні, твоя черга.
- Що це? - Свідчення.
За 1964 і 1965 роки.
Треба їх розсортувати, щоб віднести в архів.
За алфавітом і за датою.
- То почнімо. - Не тут!
- Гей… - Хай спершу розсортують.
Ви її чули. Приходьте, коли розсортуєте.
То ви дасте нам кабінет?
Не думаю.
Ваш капітан мав узгодити це з начальником.
То де нам працювати?
Як на мене – хоч у туалеті працюйте.
Але зробити треба сьогодні.
- Ходімо обідати? - Так.
Чого ти тут?
Нічого. Я прийшла спитати, чи не потрібна вам допомога.
Ні. Не потрібна. Дуже дякую. Можеш іти.
Я не чітко висловився? Ходімо зі мною.
- Детективе. - Так?
Я знаю, що на тілі жертви знайшли відбитки того хлопця.
Так.
А на інших тілах вони теж були?
Це конфіденційна інформація. І не твоє діло.
Авжеж. Та оскільки цю справу вже закрили,
а Роздягач мертвий, я думала, що можу щось дізнатися.
Хочеш щось дізнатися?
Подивися на неї.
Ось на що здатні люди в наш час.
Тож краще сиди вдома й не виходь.
- Поїхали. - Що це?
Бачите? Нас вважають рабинями, а не копами.
Завтра накажуть підлогу підмести.
Відбитки знайшли в болоті й на тілі.
До того ж його заарештували прямо в парку.
Де він працював.
От ви б покинули труп вашої жертви там, де працюєте?
Я б нікого не вбивала.
Ми це знаємо, Ангелес. Просто… хіба ти не хочеш переконатися?
Що ви тут, у біса, робите?
Я вас усюди шукаю.
Захищаємо людей, капітане, хіба не видно?
Нам дали цю роботу.
І сказали, що місця у відділку нема.
Чорт забирай.
Тверезий він був би майже симпатичний.
Не знаю, як ви, та я б хотіла переконатися,
що Тіто Флорес – справжній Роздягач.
Ти серйозно?
Ще й як.
Певно, ти не дарма читала всі ті детективи. Так, Маріє?
Копнемо осине гніздо й подивимося, що буде.
Що ти задумала?
Ангелес, ти працювала у відділі відбитків.
Подивишся, чи відбитки Марґаріто
були й на інших тілах?
Тоді я порушу інструкції.
Зачекайте.
Думаю, нам слід слухати мого брата.
Він, звісно, непроста людина.
Але хороший коп. Не думаю, що він заарештував би невинуватого.
Колись ти подорослішаєш, Ґабіно.
Перевір відбитки. Ніхто про це не знатиме.
Я знатиму.
Це зрозуміло.
Я говорю про отих козляр.
Якщо щось знайдемо – треба йти одразу до Херардо.
Такий порядок.
Відсутність відбитків не означає, що він їх не вбивав.
Джессіка Мачадо каже, в ніч, коли вбили її сестру,
та сіла в машину з білим верхом.
Коли заарештували Марґаріто, хтось згадав про його матір.
Можемо поговорити з нею.
І що на ній було? Ох і шльондра.
Детективам Санчесу й Раміресу потрібна одна адреса,
щоб знати, куди слати речі…
У мене телефонна розмова.
А в мене – проблема.
Нахились.
Якщо сьогодні я не відвезу тих речей, мене звільнять.
І, знаєш, буде жахливо,
якщо я скажу, що це сталося тому,
що одна співробітниця говорила по телефону не по робочих питаннях.
Це не особиста розмова.
Та хоч би ти Санта-Клаусу дзвонила.
Поліціянти не знають, куди їхати.
І що будемо робити?
Що тобі треба?
Адресу Марґаріто Флореса.
Хто це?
Як тебе звати?
- Чела. Угу. - Чело.
Марґаріто Флорес – це Роздягач.
Гаразд. Я допоможу.
Дякую.
Капітане.
Хотіла вам сказати, що ми йдемо обідати.
Добре. Можете мені не повідомляти.
- Ідіть. - Гаразд.
Де ла Торре.
Звіть мене Марія.
Коли чую «де ла Торре», думаю, що кличуть мого чоловіка.
Ну, тоді –
Марія.
Послухай.
Вам, знаю, здається, що вам тут не раді.
Не здається. Нам тут справді не раді.
Так.
Річ у тім… Вони застрягли в минулому.
І не бачили того, що я бачив у Академії.
Пам'ятаю, як приїхав туди вперше.
Мені було 24 роки. Я був сповнений…
- Сеньйоре. - Так?
Подруги мене чекають. Ми йдемо на обід.
Так, авжеж. Ідіть.
Дякую.
Їдьмо.
- Я не поїду. - Чому?
Бо рідні так і чекають, щоб я помилилася,
щоб довести, що мені тут не місце. Я їм не допомагатиму.
- А хто про це дізнається? - Брати.
А як же жертви?
Хіба ми пішли в поліцію не заради них?
Усе гаразд.
Якщо ми спізнимося – розкладай документи. Добре?
Не все гаразд.
Що?
Ця жінка – справжня скабка в дупі.
Мабуть, її чоловік не помер, а ховається від неї.
Як ти її терпів?
Бо ми знайшли спільну мову. Вона мені довіряла.
Їй було комфортно зі мною.
Так. Ти мусиш бути терплячим.
Вона звикне.
Поїхали зі мною в Акапулько на ці вихідні…
- Ні. - Запросимо її на вечерю.
Представиш мене, як слід. Скажеш, що я не ідіот…
- Я не поїду. - …що знаю, що роблю.
- Будь ласка. - Це не потрібно.
- Це потрібно більше, ніж ти думаєш. - Не потрібно.
- Це потрібно… - Я вже сказав:
хочу бути з сім'єю.
Я пообіцяв. І хочу дотриматися обіцянки.
Що мені повторити?
Ця обіцянка може коштувати нам фірми.
Ми втратимо цей проєкт. У дупу цю обіцянку, Алехандро.
Не кажи дурниць.
Міґелю. Тепер цей проєкт твій.
Тому саме ти поїдеш в Акапулько.
Візьмеш усе у свої руки і владнаєш усе,
що треба владнати.
Будь ласка.
Гаразд.
- Я сам про все подбаю. - Добре.
Чув про сьогоднішній вечір. Поздоровляю.
Ти на це заслужив.
Почекай.
Перша леді нагадала,
що хоч місто й радіє
арештові Роздягача, нам слід знайти час для роздумів.
Вона попросила всіх молитися за жертви.
Особливо за останню – Паолу Мачадо,
чий похорон відбудеться завтра о 10:00 на Пантеон Хардін.
Я слухала.
Вибач, я не могла зосередитися на карті.
Може, спитаємо дорогу?
Не треба.
Не хочу тут заблукати.
Ми не заблукали.
Просто деяких тутешніх вулиць немає на карті.
Отже, ми заблукали.
Мабуть, зараз треба повернути ліворуч.
Мабуть?
Дати тобі карту? А я – за кермо.
Я не довірю тобі свою машину.
То не виступай, а повертай ліворуч. Давай. Отут.
Приїхали.
УБИВЦЯ
Сеньойро Нормо Ідальґо Хуарес. Ми з поліції.
Ідіть геть.
Ми хочемо поставити вам кілька питань.
Щоб і далі брехати про мого сина?
Ні. Просто ми хочемо знати правду. Сеньйоро!
Чорт!
Сеньйоро Нормо. Ми не віримо, що ваш син когось убивав.
Мій син не був убивцею. Він був хорошою людиною.
То допоможіть нам це довести.
А я все думала, коли ж ти прийдеш мене провідати.
У тебе є копії відбитків, які зняли з жертв Роздягача?
Навіщо вони тобі?
Це не порушує інструкції. Але поки що нікому про це не кажи.
Ти лише кілька днів у поліції, а вже маєш таємниці.
Я зробила копії всіх відбитків.
Як ти мене вчила. Думаєш, я забула?
Подивимося.
Як у тебе стосунки з колегами?
Я поки що їх не розумію.
Вони трохи дивні.
Нічого. Рано чи пізно зрозумієш.
Мене ж ти зрозуміла.
На.
Дякую.
Він такий не від народження. Його кінь брикнув у голову.
На ранчо мого брата.
Лікар сказав, що брикнув би трохи лівіше –
й голову йому відірвав би.
Що після цього змінилося?
Усе. Усе змінилося.
Він не рухався, не говорив.
Його вигнали зі школи.
Сказали, що не знають, що з ним робити.
Розкажіть про правопорушення, які він учинив.
Правопорушення. Аякже. Це теж жахлива брехня.
Тут поряд є парк.
Мій Тіто годинами сидів там на гойдалці.
Там він познайомився з Інес.
Їй було 13 років, та для Тіто вона була наче старша сестра.
Якось Інес подарувала йому квітку.
І Тіто захотів її поцілувати.
Він же був підлітком.
Він помилився.
Її мати написала заяву.
Сказала, що це сексуальні домагання.
Його посадили в тюрму.
У мене пішов місяць, щоб його звідти витягти.
Коли він повернувся…
Там з ним щось сталося.
Він перестав говорити.
Як ваш син отримав роботу? У нього була машина?
Сеньйоро.
Він і олівця в руках тримати не вмів.
Я возила його на роботу на автобусі.
НЕ ВМІВ ВОДИТИ АВТО
І забирала його,
бо зрозуміла, що він не може запам'ятати номери автобусів.
Хіба він міг навчитися водити?
Вибачте.
Не знаєш, де друга туфля з цієї пари?
Не сьогодні, будь ласка. У мене багато роботи.
А я клієнт. І хочу купити пару туфель.
Ти не хочеш мене обслужити?
Який розмір?
А в тебе який розмір?
У мене – 23.
Які крихітні ступні. Мені подобається.
Гей.
Вибач.
Давай так:
я куплю тобі пару туфель, щоб потішити твого боса.
А ти взуєш їх на вечерю зі мною, щоб потішити мене.
Так усім буде добре.
Скільки разів повторювати?
Я не піду з тобою на побачення.
- Не любиш чоловіків? - Не будь грубий.
Ти пошкодуєш.
Що він сказав?
Начебто, що я пошкодую.
Може, зустрінься з ним?
З таким чоловіком тобі ніколи не доведеться працювати.
Він мене не цікавить. Зрозуміла?
У тебе наче небагато кавалерів.
Не будь така перебірлива.
Але вирішувати тобі. Він іде.
Я візьму оці.
Розмір – 23.
Командире Ерреро. Давно ми не говорили.
- Вам не даси більше сорока. - Хто дозволив вам сідати?
Моїм підлеглим потрібне місце для роботи.
У парку місця вистачає.
Начальник Ескобедо розподілив їх у відділок. А ви – начальник відділку…
І як начальник відділку я маю стежити, щоб кожний сантиметр
використовували для розслідування злочинів і викриття злочинців.
А не для задоволення примх політика,
який вдає, що виконує передвиборчі обіцянки.
Командире, вибачте,
але я не сліпий.
Я сам їх тренував.
І серед них є справжні поліціянтки.
У тому числі – ваша дочка.
У вас є діти?
Ні, нема.
Це видно.
Якби були, ви б зрозуміли, що я не пишаюся тим, що моя дочка
скаче вулицями цього небезпечного міста
в мініспідниці.
Я все розписав.
Та ні.
Коли це ми запрошували патрульного за стіл детективів?
Детективе, маєте хвилинку?
Ви закінчили?
Це важливіше, сеньйоре.
Не тобі мені казати, що важливо.
- Це я тобі кажу. - Заспокойся, Лозано.
Ви ж бачите, що ми зайняті. Що вам треба?
Марґаріто Флорес.
- І що він? - Він не Роздягач.
У нас є докази.
- У вас є докази? - Так.
Гей, ви, дурні, це ви так жартуєте?
- Це Діас. - Ти, так?
Це ти їх намовив.
Я?
Не прикидайся.
Це не жарт.
- Не жарт? - Ні.
Покажіть ваші докази.
Авжеж, сеньйор.
Марґаріто Флоресу діагностували невиліковне пошкодження мозочка,
який контролює дрібну моторику.
Тому він навіть не міг узяти ручку, щоб підписати зізнання.
А зв'язати шістьох жертв мотузкою – і поготів.
На руках було знайдено дев'ятнадцять його відбитків.
Та жодного – на шиї, зап'ястках чи щиколотках.
Хоч жертву зв'язали й задушили.
Та ці зони на диво чисті.
Настільки обачна особа не могла бути такою дезорганізованою.
Його мати сказала, що він не вмів водити авто.
Він і на автобус не міг сісти без сторонньої допомоги.
То поясніть, як він сам добирався до місць, де чинив злочини,
убивав тих жінок і їхав,
не лишаючи жодного сліду.
Скоріше, він просто працював у парку.
Під час обходу, він знайшов тіло жінки й подумав, що вона жива.
Намагаючись її розбудити, він залишив відбитки на її руках.
Зрозумівши, що вона мертва,
він утік, лишивши слід у болоті.
То ви провели розслідування.
Саме так, сеньйоре.
Учіться, йолопи.
Сеньйори,
ось як треба проводити розслідування.
Романдіа! Іди сюди!
Що сталося?
Нічого. Усе добре. Хотів тебе поздоровити.
Троє твоїх підлеглих
провели несанкціоноване розслідування,
порушивши субординацію,
а потім зухвало заявилися сюди
й сказали мені, дивлячись в очі,
що я заарештував невинуватого. Це так?
Ми…
Мовчи. Ясно?
У присутності вищого за рангом – мовчи.
Це стосується й тебе, й тебе.
Поки вам не накажуть говорити.
Ви були в його мами?
І що ви думали та стара вам розповість?
Авжеж вона захищатиме сина й змусить вас вірити,
що він не вбивця.
А відбитки?
До речі, ти молодець.
Поздоровляю. Одне зауваження.
Убивці не бездоганні.
Вони помиляються. Так ми їх і ловимо.
Зрозуміла?
Мені начхати, що це проєкт-цяцька Ескобедо.
Я подам звіт про порушення субординації.
Цих трьох дамочок у синьому з цієї миті відсторонено від служби.
Вашій роботі в поліції кінець.
Годі бити байдики, сеньйори. До роботи.
Ви вільні.
У мій кабінет. Ідіть.
Послухай, Еррера…
Твоя правда.
Вони ще не розібралися, як тут усе функціонує.
Дай їм другий шанс.
Я особисто простежу, щоб вони не порушували правил.
Так ми уникнемо розмови з Ескобедо.
Ага.
А мені це навіщо?
Бо як не погодишся – я звільнюся.
Який ти.
Справжній герой.
Роби, що хочеш, Романдіа. Це твій похорон. Не мій.
Кабаре тебе дуже змінило.
Дякую.
Чому ви не прийшли до мене?
Бо детектив – він.
Так, але я ваш начальник!
Виставили мене ідіотом.
Провернули все це за моєю спиною.
Ми лише хотіли, щоб цю справу відкрили повторно. Вибачте нам.
Мені потрібні не ваші вибачення,
а щоб ви сказали, що більше до нього не підійдете
й ні на кого з них не глянете.
Ви не лише своєю роботою ризикуєте, ясно?
А тепер – ідіть.
Залишись.
Подобається тобі чи ні, але ваші дії мають наслідки.
Хочеш бути головною?
То зрозумій спочатку це.
Еррера.
Командире, говорить Ескобедо.
Сеньйоре, я зараз дуже зайнятий.
Я не заберу у вас багато часу.
Жінки в синьому, командире.
Я вас слухаю.
У вас була розмова з капітаном Романдіа, так?
І я дав йому чітко зрозуміти…
Я знаю, що ви сказали.
Але мені треба, щоб мої офіцери працювали.
І їм потрібен кабінет. Усе просто.
Тепер у відділку нема вільного місця.
За минулі роки поліція так зіпсувала собі репутацію,
що нині маємо нестачу працівників. Цифри переді мною.
- Я можу вам їх озвучити. - Я в курсі, сеньйоре.
Може, ви просто боїтеся кількох дівчат у синій формі?
Так може бути, командире?
Авжеж ні.
Не треба нічого особливого. Достатньо чогось простого.
Добре, сеньйоре.
Ми з президентом республіки дякуємо вам за підтримку.
Ласкаво просимо.
Проходьте.
Як вам?
Ось ми й тут.
Де це, «тут»?
У вашому новому кабінеті.
А чим тут тхне?
Сирістю. І, певно, дохлим щуром.
Твій батько сам обрав це приміщення.
Ну, будьте тут як удома.
Привіт.
Я…
Куди ти?
А чого ти питаєш?
Просто…
Я не намагаюся…
Не зважай. На добраніч.
Знаєш,
мало хто у відділку сумнівається в роботі мого брата.
Хоч він до вас не дослухався,
я думаю, ви чудово попрацювали.
Дуже ретельно.
Так. Знаю.
Ну, я просто хотів тобі це сказати.
Я Ангелес Крус.
А тебе як звати?
Ґабріель. Ґабріель Еррера.
Добре.
- На добраніч, Ґабріелю. - На добраніч.
Можна провести тебе додому?
Так. Де твоя машина?
Моя…
У мене немає машини.
Можемо пройтися пішки.
Добре.
Так.
Я згодна.
Справді?
Ходімо.
Приїхали.
Що ж…
може…
Я подумав, що, може, краще не говорити, що ти поліціянтка.
Щоб нічого не ускладнювало…
Ти просиш мене збрехати?
Ні. Просто уникати цієї теми.
Поки що.
Мені потрібне підвищення.
Нам обом воно потрібне.
Гаразд.
- Дивіться, це наша онучка. - Покажіть.
- Гарна. - Дякую.
У неї бабусині очі.
- Справді? Дякую. - Так.
У вас двоє дітей?
- Так. - Хлопчик і дівчинка.
Іноді мені важко з ними впоратися.
Повірте, ви сумуватимете, коли вони поїдуть з дому.
Може, заведете ще одну дитину?
Щоб вам було не самотньо.
Ми про це говорили. Була розмова.
- Так, люба? - Так.
То поспішіть, бо ви не молодшаєте.
Дай їм спокій, жінко.
Хтось хоче шоколадного мусу?
Авжеж.
Зізнаюся: шоколад – мій єдиний гріх.
- І мій теж. - Серйозно?
Люблю його.
Лукасе!
Я хочу щось тобі розповісти. Тобі сподобається.
- Лукасе… - Так?
Ви шукаєте Лукаса?
Так. Він удома?
Ні, його нема. Хто ви?
Ніхто.
Скажіть йому, будь ласка, що я шукала…
Що його шукала Валентина.
Вале… Валентина?
Валє!
Я так рада з тобою познайомитися.
Лукас багато про тебе розповідав.
Невже? І що саме?
Нічого серйозного.
У нас з ним нема таємниць. Розумієш, про що я?
Не розумію.
- Заходь. - Ні, в мене справи.
Щойно згадала.
Лукас от-от прийде. Уже мав би бути.
Залишайся на вечерю.
Я не вечеряю.
Валє.
Що?
Те, що ти стала поліціянткою –
найсміливіший учинок у світі.
Ясно.
- Дякую. - Ще побачимося, так?
- Так. - Бувай.
Витримане 24 роки в Шотландії.
- Двадцять чотири? - Так.
Почуваюся винним через те, що його п'ю.
- Це ж так багато. - Не хвилюйся. Пий.
Ніщо прекрасне не триває вічно.
Віскі.
Краса.
Життя.
Я з цим не згоден.
Кажи.
Наприклад, архітектура.
Без архітектури ми б не знали, хто ми,
ким були чи ким хочемо бути –
і в особистому, і в суспільному житті.
у нас є Колізей, Золоті ворота.
Вежа Пані. Кожна історична мить залишила нам ці свідчення про те,
що колись було.
Про технології, які ми використовували.
Про наші тодішні думки й звичаї.
І тому архітектура – вічна.
Ми, архітектори, маємо змогу –
навіть мусимо –
залишити свій слід
в історії.
«Залишити слід в історії».
- Мені подобається. - Так.
Саме тому
я вважаю
свою роботу не просто бізнесом.
Для мене це культура.
Мистецтво.
Вип'ємо за це.
Будьмо.
Дуже красиво.
Ці шпалери, поєднання кольорів. Гарно.
Мені б хоч дрібку вашого смаку.
Це було нелегко.
Я думаю, у вас талант від природи.
Можна, я розповім таємницю?
Я беру уроки з дизайну інтер'єру.
- Справді? - Угу.
Кажу тобі: я ним одержима.
Щоразу, коли я буваю вдома в подруг,
мені хочеться щось поміняти.
Це так чудово – займатися тим, що любиш.
Ти ж теж чимось займаєшся, так?
Ні.
- Зовсім ні. - Так.
Розкажи мені. Я ж розповіла про себе. Можеш мені довіряти.
Добре.
Спочатку я думала, що це не для мене,
а тепер тільки про це й думаю.
Ну, кажи! Про що ти?
Я поліціянтка.
Ого. Поліціянтка.
Запевняю: родина в мене на першому місці.
Авжеж. Як же інакше?
Хільберто. Слава богу.
А я боявся, що це хтось такий, що може мене відлупцювати.
Тебе так довго не було, що ти забув, як усе влаштовано?
Я вже з ними поговорив.
Досить.
Вставай, вилупок.
Слухай мене, козел.
Якщо ти ще раз поставиш під сумнів авторитет мого батька…
сам знаєш, що буде.
І не не біжи плакатися Ескобедо.
Не втрачай решток гідності.
Ще раз нашкодиш Еррерам –
і я тебе вб'ю, падло. Почув?
Хільберто.
Ходімо.
Він цього не вартий.
- Коханий… - Ти сказала, що ти поліціянтка?
Ми ж домовлялися, що ти нічого не казатимеш.
Так було б краще.
Нащо було їй розповідати?
Ми розповідали одна одній таємниці.
Таємниці? Але уроки дизайну інтер'єру це геть не те саме,
що робота в поліції.
Хіба ти не розумієш, Маріє?
Любий, ти їм дуже сподобався.
Та якщо тобі буде так легше, я подзвоню їм завтра й поясню,
що то була моя ідея, і ти до цього непричетний.
Саме так. Стати поліціянткою – твоя ідея, і я до цього непричетний.
Від цього в мене ще гірший вигляд.
Дурний вигляд.
- Ти перебільшуєш. - Перебільшую?
Так. Перебільшуєш! Рано чи пізно вони дізналися б.
- Вони б дізналися… - Так.
…коли б я вже отримав підвищення.
А тепер його не буде – через тебе!
- Ти можеш не кричати? - Авжеж можу!
У мене є краща ідея.
Божественне провидіння керує нашим життям.
І за божественною волею ми стаємо порохом.
Амінь.
- Амінь. - Амінь.
НАТАЛІА КАМАЧО МОРАЛЕС 27 СЕРПНЯ 1937 – 14 БЕРЕЗНЯ 1956
ЛЮБІЙ ДОЧЦІ Й СЕСТРІ
Прости мене!
У наступній серії…
Такий самий вигляд, як і в інших жертв.
Який маніяк копіює Роздягача?
Поліція затримала не того.
Капітане, я ходила до Джессіки.
Показала їй ці машини, й вона впізнала оцю.
Знаєш, що це?
Чортів збіг.
Ти сьогодні спізнилася.
Виконуй роботу, Маріє.
Або саме я зрештою тебе звільню.
ЖІНКИ В СИНЬОМУ
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко