זו הייתה קנה,
הכלבה שלנו.
וזה היומן של אימא.
לא העזתי לקרוא את כולו.
"אני זוכרת היטב את היום שבו פגשתי את בניטו".
אז מנולו כבר בן 18.
הוא כבר מבוגר.
הבית יהיה שונה מאוד בלעדיו.
הם עוזבים את הבית, אבל לא את הלבבות שלנו.
זוכרת כשהוא הגיע לכאן?
הוא היה אבוד לגמרי.
איך אפשר לשכוח?
- אלוהים אדירים! אתה בסדר? - ילד ארור!
- תראה לי! - עזוב את זה, בניטו.
אלוהים.
קח. תלחץ על זה!
- לך למרפאה. - בשום אופן לא.
לא נעזוב אותך לבד איתו.
הוא חיה! יש לו סכין!
הוא לא חיה! הוא ילד והוא מפוחד!
רוזה.
- לואיס, קח אותו למרפאה. - לא אשאיר אותך לבד כאן.
- אני אסתדר. - כן, רוזה. סליחה.
בוא איתי, אבי.
מה שמך?
שמי רוזה.
פגעת במישהו בסכין שיש לך ביד.
אתה מוכן לתת לי אותו?
אתה מפחד?
גם אני פחדתי.
וכשזה קורה אני מספרת לעצמי סיפור.
אספר לך סיפור תמורת הסכין, בסדר?
אבל אני מזהירה אותך. הסיפורים שלי משעשעים מאוד.
תביט לי בעיניים.
לא אפגע בך.
אתה יכול לבטוח בי.
WOMEN IN BLUE -
כשהייתה צעירה מאוד,
אימא עברה תאונה שבגללה לא יכלה ללדת ילדים.
בילדותה היא חשבה שלעולם לא תהיה לה משפחה.
זו הסיבה שהיא הצטרפה למנזר.
היא התחילה לעבוד עם ילדים יתומים ונטושים
וגילתה דרך לזכות במשפחה שחלמה עליה.
היא נישאה אי פעם?
נורברטו.
הוא היה, אבל לא היה.
הוא היה נשוי והיו לו ילדים.
הוא מת לפני שנים רבות.
ניסיתי ללכת להלוויה, אבל אשתו גירשה אותי.
נראה שהסוד שלו לא היה סודי במיוחד.
קמילה.
מנולו.
אנטוניו.
"מאמה רוזה,
תודה שהאמנת בנו כשאיש מלבדך לא האמין.
"יום אם שמח. אוהבת אותך עד הירח."
"אימא, אני מודה לך על כל האהבה.
את מטפלת בי כשאני חולה."
זה מבניטו.
שאלתם למה היא לא התקשרה למשטרה.
בגלל הגאווה שלה.
היא רצתה מאוד לגלות את העבר של בניטו.
היא האמינה שהיא היחידה שיכולה להציל אותו
מהמפלצת שנמצאת בתוכו.
זה מה שהרג אותה בסופו של דבר.
ייתכן שבניטו הרג את אמו המאמצת,
אבל זה לא אומר שהוא המפשיט.
נכון.
עלינו למצוא קשר לרציחות של המפשיט.
מניע.
הוא מרטיב את המיטה בלילה.
הכומר שאחראי על המצעים חשב שצריך להעניש אותו
והוא כמעט איבד עין.
מה עם המשפחה שלו?
זו תעלומה.
שוטרים השאירו אותו כאן ולא אמרו לנו שום דבר.
הוא אמר משהו?
אף לא מילה מאז שהגיע.
רוזה, אני יודעת מה את חושבת.
לא אמרתי שום דבר.
את לא צריכה להגיד.
אני מכירה אותך היטב.
שמעי, אחרי מה שקרה היום,
עליי להמליץ שבניטו יאושפז במוסד לחולי נפש.
הוא לא צריך מוסד לחולי נפש.
הוא צריך משפחה. זה הכול.
יש ילדים שאנחנו לא יכולים לעזור להם, רוזה,
כי יש להם צרכים מיוחדים.
אימא, את יודעת שילדים שמגיעים למקומות האלה
לא יוצאים במצב טוב משהיו בו כשנכנסו.
הוא הגיב אליי.
הוא הקשיב לי.
רוזה.
אמרת שהשוטרים שמצאו אותו לא אמרו לך שום דבר.
לא.
תני לי לבדוק את העבר שלו.
את הרי יודעת היטב שברגע שאנחנו מודעים לפצעי העבר
אנחנו יכולים להתחיל להחלים.
"העבר שלי הותיר בי חותם.
הוא קבע שלעולם לא אהיה אם, אבל אימוץ אפשר לי לעשות זאת.
זו הסיבה שאני יודעת בלבי
שגם לילד הזה, בניטו, מגיעה הזדמנות למשפחה, כמו שאני קיבלתי".
כזו הייתה אימא.
היא הייתה נדיבה באותה המידה שהייתה עיוורת.
קדימה, ילדים!
אני רוצה שתכירו מישהו.
אלה האחים שלך.
זה אנטוניו.
היי. אני ויסנטה.
נעים מאוד, אני קמילה.
בן כמה אתה? אני בת תשע.
בניטו עוד לא מוכן לדבר,
אבל זה לא אומר שאנחנו לא יכולים לדבר איתו, נכון?
אתה צריך להכיר עוד מישהי.
קנה! בואי הנה, חמודה.
היא שלווה מאוד. היא זקנה, אבל אתם תסתדרו היטב.
מי רעב?
אני. אני.
- בואו נאכל. בואו נסדר את השולחן. - קדימה.
הוא נראה מוזר מהיום הראשון.
שקט כל הזמן.
הוא לא נראה ביישן.
נראה ש...
שהוא זומם משהו בראש.
אני רוצה שתספר לי על אימא שלך.
משהו נחמד שמזכיר לך אותה.
או שמזכיר לך את אבא שלך.
שלום.
אז אתה בניטו.
בניטו, זה נורברטו.
הוא בא לבקר מדי פעם.
כשאני יכול.
אחכה בחוץ.
מה קרה לך?
כך אתה מתנהג?
נאלצתי להשכיב אותו לישון.
זה היום הראשון שלו.
אמרת שלא תאמצי עוד ילדים.
ואתה אמרת שתעזוב את אשתך.
זה לא אותו הדבר.
אלוהים רוצה שאהיה אימא שלו.
מנולו עוזב ויש לך שלושה ילדים.
למה את רוצה ארבעה?
אתה יכול לעזור לי.
אם תעבור לגור איתי.
חכה.
היי, לאן את הולכת?
זה בסדר, אהובי.
זה בסדר. תירגע.
בסדר?
הכול בסדר.
בוא נראה.
תביא לי סדין.
ותחליף פיג'מה.
אתה ציירת את זה?
"איזה דבר טראומתי כל כך קרה לך? מי פגע בך כך?"
"אני חייבת לגלות ממי או ממה הוא מפחד כל כך".
מה גילית, רוזה?
איך אפשר לשכוח?
אבל לצערי עליי להגיד לך
שאני לא יכול למסור לך מידע על התיק הזה.
אני נשבעת לך שכל מה שתספר לי ירד איתי לקבר.
זה צו בית משפט, גברתי.
אני לא קובע את הכללים.
אז התיק עוד פתוח?
לא.
אנחנו עדיין לא יודעים מי עשה את זה
- ואת אזרחית... - אז תקשיב לי לרגע, בבקשה.
יש לי ניסיון של שנים עם ילדים שעברו דברים איומים.
כדי לעזור להם אני זקוקה למידע על העבר שלהם.
אם אני לא יודעת במה הם חולים,
איך אוכל לרפא אותם?
בניטו לא מדבר.
הוא לא אמר מילה כבר חודש.
אבל בכל לילה הוא מרטיב במיטה
ומתעורר מיוזע בגלל סיוטים.
אם אצליח לגרום לו לדבר, אולי הוא יוכל לגלות לנו
מה קרה לאימא שלו.
זה יעזור לך בחקירה שלך.
בבקשה.
אף אדם לא אמור לראות מה שהוא ראה,
בטח שלא ילד בגילו.
באותו לילה התקשרו אלינו מהמפעל לסינון מים.
המפקח מוראלס.
גרסיה.
- יש חשודים? - עוד לא.
אנחנו מתקשרים לכל המנהלים והעובדים.
אף אחד לא ראה משהו חריג.
הקורבן עבדה במפעל.
שמה היה חסינטה פריאה.
בוא איתי, אדוני.
לכאן, אדוני.
זה. מספר 37.
- הוצאת אותה? - עוד לא. חיכינו לך.
מה נסגר, גרסיה?
מה עם קצת כבוד עצמי?
- תוציא אותה, לעזאזל! - שמעתם אותו. תוציאו אותה!
היי, ילד, אסור לך להיות כאן!
מה הילד הזה עושה כאן?
- תפוס אותו! שאל אותו מה הוא ראה! - כן, אדוני.
- בוא הנה. - תפסו את הילד!
"באותו לילה בניטו ראה דבר שהיה שובר את נשמתו של כל אדם.
את אמו, מתה.
זרוקה כמו זבל."
העמיתים שלה במפעל אמרו שהיא הייתה שקטה מאוד.
כשתפסנו את הילד לקחנו אותו לבית שלו
כדי לבדוק אם יש שם עוד מישהו,
אבל לא.
הם חיו לבדם.
אז אין מידע על האב?
אני יכולה לשמור את זה?
חפצים מהעבר...
עשויים לעורר תשוקה לזכור.
כשלקחנו את הילד למנזר,
לקחנו אותו קודם לארוז.
בטח תוכלי למצוא עוד משהו שם.
סליחה, בניטו.
רק רציתי לעזור, אבל אתה חייב להכניס אותי.
לא אכריח אותך,
אבל אני מבטיחה שאם תכניס אותי, יהיה לך טוב יותר.
אולי זה אפילו יעזור עם הסיוטים.
אתה לא רוצה בזה?
סלח לי, בסדר?
סלח לי.
"ואף שסקרנות אכלה אותי מבפנים,
קיימתי את ההבטחה שלי והפסקתי לחטט בדברים שלו ללא רשות.
חשבתי שטיפול בחבל יגרום לו לדבר, אבל זה לא קרה."
מה זה טיפול בחבל?
זה תרגיל שמעסיק את הראש
ומקל על המילים לצאת.
לא, ויסנטה. אתה צריך להתחיל מחדש.
אמרתי לך שזה צריך להיות צמוד יותר.
בסדר, אימא.
לפעמים אני אוהבת לשלוח מכתב לאימא שלי שבשמיים.
אפשר?
בטח.
נחבר אותו לבלון.
ומה אם ציפור תאכל אותו?
זה ייתקע לה כאן, בצוואר.
אתה, בניטו? אתה רוצה לשתף אותנו במשהו?
ראיתם את הצמה של בניטו?
איזה חבל יפה. תראו.
והוא רק התחיל ללמוד. רואים?
עבודה טובה. כל הכבוד.
ויסנטה.
ויסנטה!
"אני דואגת קצת לוויסנטה.
הוא לא מקבל אותו.
אני חושבת שהוא מקנא."
זה לא נכון. לא קינאתי.
פשוט ידעתי שמשהו רע עומד לקרות.
למה חשבת כך?
האופן שבו הוא הביט בה.
כאילו שהוא שונא אותה.
התגעגעת אליי?
אתה יודע שכן.
אבל עבר חודש מהביקור האחרון שלך.
לא ציפיתי לך.
אתה אוהב אותי?
מאוד.
אני כאן, לא?
כן.
אמנם אין לנו כל מה שאנחנו רוצים,
אבל זה,
הריקוד הזה,
אף אחד לא יכול לקחת אותו מאיתנו.
תפסיק! עזוב אותי!
הוא תמיד ריגל אחרי אימא. הוא שנא אותה.
ידעתי שבניטו מסוכן. ידעתי.
- עזוב אותי! - תירגע! מספיק!
מספיק! מה קרה לך?
שום דבר! זה היה הוא! הוא חיה!
אל תגיד את זה, ילד!
הוא עמד מאחורי הדלת וריגל אחרייך!
- זה נכון? בניטו, זה נכון? - תירגע.
לכו לחדרים שלכם. קדימה!
- אתה בסדר? - כן.
לך לישון.
זה מספיק, בניטו. אני רצינית.
בבית הזה אנחנו לא סובלים שום אלימות.
לפעמים אני חושבת שאתה עומד לדבר...
אבל לפעמים זה נראה בלתי אפשרי.
אני לא מבינה מה עובר לך בראש.
למה יש שם כל כך הרבה פחד, כל כך הרבה שנאה?
לפעמים אני חושבת שהנזירה האם צדקה.
אולי אתה צריך עזרה אחרת, כזו שאני לא יכולה להעניק.
"ובדיוק כשעמדתי לוותר..."
אם אספר לך, את מבטיחה שלא תגלי לאיש?
אני נשבעת.
לאימא שלי קראו חסינטה.
"זו הייתה הפעם הראשונה שהוא דיבר
והפעם היחידה שסיפר לי מה קרה.
באותו לילה, כמו בלילות אחרים רבים..."
"הוא התעורר לקול הצעקות של אמו."
למה את משקרת לי?
בפנים!
איפה היית?
חיכיתי לך כאן חצי שעה!
חצי שעה!
מי זה היה?
עם מי הזדיינת?
תתעורר, בניטו.
חכה כאן. אל תפקח את העיניים.
אל תביט, בניטו.
"ניסיתי לשאול אותו מה הוא הרגיש באותו היום,
אבל הוא רק סיפר לי מה קרה.
חסינטה עשתה מה שכל אם הייתה עושה.
היא ניסתה להעניק לבן שלה חיים טובים יותר,
אז היא לקחה אותו משם לעד.
חסינטה ידעה שמסוכן... לעזוב,
אבל היא ידעה גם שמסוכן יותר להישאר."
מסכנה.
העיקר שאנחנו יחד.
ושאיש לא יפגע בנו.
לעולם.
אני מבטיחה לך.
והבטחות אמיתיות...
לא מפרים.
חסינטה הצליחה לקיים את ההבטחה במשך זמן מה.
היא השיגה עבודה במפעל לסינון מים.
בניטו ליווה אותה לאוטובוס בכל בוקר.
הוא אסף אותה אחר הצהריים בגיל צעיר מאוד.
בניטו הרגיש שהתפקיד שלו הוא להגן עליה."
"לאט לאט, המקום הקטן והאפל שהם נמלטו אליו
נעשה הבית שלהם.
עד שיום אחד...
בניטו חשב שטעה, אז הוא המתין לאוטובוס הבא
ולזה שאחריו עד שהגיע הלילה."
היי, ילד.
עלה.
אקח אותך לתחנה של אימא שלך.
"בניטו נסע באוטובוס עד התחנה האחרונה
שלידה היה המפעל."
"לרגע הוא חשב שהוא רואה רוח רפאים, אבל...
לא."
"זה היה אבא שלו, רנה."
"הוא היה בחיים והוא מצא אותם."
עזוב אותי, בבקשה.
שחרר אותי!
תקשיב לי.
אתה לא אשם במה שאבא שלך עשה.
זו לא אשמתך.
אתה יכול לישון בשקט.
אף אחד לא יפגע בך שוב.
אז אני לא צריך ללכת לבית החולים, נכון?
ברור שלא.
תודה שבטחת בי.
עכשיו תנוח. תישן היטב.
"לא הפרתי הבטחה מעולם,
אבל באותו הרגע הרגשתי שהדרך היחידה להגן על בניטו
היא לספר למשטרה את האמת.
בזכות מה שבניטו ראה,
בתוך פחות מחודש, אבא שלו היה בכלא."
התפוח לא נופל רחוק מהעץ.
חולים, שניהם.
אני הולך להאכיל את הכלבים.
ילדות בקרבת אלימות כזו פוגעת בראשו של כל אחד.
זה לא נכון.
בטח שזה נכון.
- מובן ש... - אני ראיתי את הרצח של הוריי
ומעולם לא חשתי צורך לפגוע במישהו.
עברו של אדם הוא לא תירוץ לפעולותיו בהווה.
אז בניטו הוא המפשיט או לא?
אני לא יודעת.
אנחנו רק יודעים שהוא למד לקלוע חבל.
אנחנו יודעים שבניטו היה סגור,
אבל נראה שהשהות עם רוזה עשתה אותו אלים פחות, לא יותר.
מוקדם מדי לשער השערות.
אנחנו צריכים מידע נוסף.
אני צריכה לנשום קצת אוויר לפני שנמשיך.
חיכיתי לך.
בערב שהיינו אמורים לדבר בו.
החיים שלי מורכבים מאוד לאחרונה.
את מתחרטת?
כל מה שלמדתי בילדותי...
אומר לי שמה שקרה בינינו היה טעות.
אבל...
לא כך אני מרגישה.
אני עוברת תקופה מבלבלת כרגע
ואני לא יכולה...
להתמקד רק ברגשות שלי.
אני צריכה לדעת לאן מתקדמים החיים שלי
לפני שאעשה דבר ש...
עלול לפגוע בשנינו.
אל תדאגי לי.
אם יש משהו שאני מורגל בו, זה כאב.
מה פגע בך כל כך?
היה לי בן.
הוא אמור היה להיות בן חמש.
אבל הוא מת כשהיה בן 11 חודשים.
הייתי שם.
בחדר שלו.
ונרדמתי...
לצדו.
כשהתעוררתי שמעתי את אימא שלו צועקת ואומרת לי שהוא לא נושם.
פיטרו אותי מהמשטרה.
ובצדק.
איך יכולתי לשמור על עיר אם לא יכולתי לשמור אפילו על הבן שלי?
אני מצטערת מאוד.
אני חושבת שמצאתי משהו ביומן.
זמן רב מאוחר יותר, כשבניטו היה בן 17.
אחרי שבניטו דיבר עם רוזה על המוות של אימא שלו
נראה היה שהמצב משתפר.
לפחות כך היא חשבה.
עד התקרית עם הכלבה.
קנה.
כן. קנה. תראו.
"בניטו היה בחיי במשך שבע שנים והשינוי בו משמח אותי מאוד.
סוף כל סוף אני מרגישה שהוא שייך.
הוא לא מדבר הרבה,
אבל הוא אוהב מאוד את הדברים הקטנים בחיים, כמו פרחים.
הוא אוהב במיוחד את הוורדים שצומחים בגינה שלנו.
הרגשתי בלבי שהוא השתנה
וכבר אינו הילד האלים שפגשתי במנזר.
לא הייתי מוכנה בכלל לדבר הבא שקרה."
אימא, היא נשכה אותי!
היא נשכה אותי!
תירגע, תירגע, אהובי!
קנה!
תירגע, אהובי.
קנה.
קנה!
אתה הרגת אותה!
- היא תקפה אותי! - שקרן! הרגת אותה!
- היא תקפה אותי! - אתה מפלצת!
אתה רוצח!
ויסנטה.
חשוב שלא תאשים את בניטו במה שקנה עשתה.
אתה צריך להשלים איתו.
אתה צריך לדבר איתו. הוא אח שלך.
לא אשלים עם רוצח.
ויסנטה, מה שקרה היה באשמת קנה, לא באשמת בניטו.
זה לא נכון.
מתי ראית את קנה נוהגת באלימות?
אח שלך היה צריך 52 תפרים. הוא כמעט איבד את הזרוע.
- חבל שלא איבד את חייו! - מספיק!
אל תגיד דברים כאלה!
לבניטו היו חיים קשים ואתה יודע זאת.
ומה איתי?
לפחות היה לו אבא.
אבא שלו לא היה אדם טוב.
אז למה הם מתכתבים?
"לא יכולתי שלא לתהות אם בניטו ואבא שלו מתקשרים זה עם זה.
איזה רעיונות הוא שותל לו בראש?
יסלח לי אלוהים על כך שהפרתי את ההבטחה שלי, אבל לא הייתה לי ברירה."
"המקום היחיד שהוא הלך אליו בכל יום ויום היה גינת הוורדים.
מצאתי את המכתבים שאבא שלו שלח לו מהכלא."
הבטחת שתכבדי את הדברים שלי.
אתה מאמין בדברים האלה?
אתה אמרת לו איפה למצוא את אימא שלך?
כן.
תגיד לי שלא ידעת מה הוא הולך לעשות.
מישהו היה צריך להעמיד אותה במקומה.
אני שמח שהתקשרת, בן.
איפה אימא שלך?
היא בעבודה.
בעבודה.
כך היא מטפלת בך? משאירה אותך לבד
כדי שתרחץ כלים?
אילו הייתה אוהבת אותך, היא לא הייתה משאירה אותך לבד
והיא לא הייתה עוזבת אותי.
נשים עובדות מזניחות את המשפחות שלהן.
הן נוטשות אותנו כשאנחנו זקוקים להן יותר מכול.
אתה יודע למה?
כי הן שכחו את מקומן.
זמנה של אימא שלך תם.
היא כבר לא יכולה ללמוד.
היא ניסתה לגנוב את הבן שלי, הדבר היחיד שחשוב לי.
לא אוכל לסלוח לה.
אבא ניסה לעזור לה.
הוא ניסה ללמד אותה.
אבל לא היה טעם.
אז...
הוא הפשיט אותה מהמדים
והכניס אותה למכל מים.
הוא הטביע אותה עד שהריאות שלה התמלאו במים.
הוא עשה זאת למעני.
כלב מוכה כלבת, בן...
צריך להרדים.
עזוב את הבית שלי מיד.
אני לא מכירה אותך.
אתה לא הבן שלי.
אתה לא הבן שלי!
ארור היום שפגשתי אותך.
אני יכול לקבל את הקופסה שלי?
בבקשה?
אעזוב בבוקר.
שמעתי את השיחה בין בניטו לאימא שלי.
כשהיא הלכה לחדר שלה יצאתי לחפש שוטרים.
הוא הודה בקשר למוות של אימא שלו.
זה הספיק כדי לעצור אותו!
לראשונה, חששתי לחיי. -
אני צריך שתבוא איתי!
הירגע, ילד, שב!
אין זמן!
אתה חייב לבוא איתי!
- אימא שלי בסכנה! - בסדר.
אבל אנחנו צריכים עוד מידע. ספר לנו מה קורה.
אימא שלי עומדת להירצח.
בניטו מתכוון לרצוח את אימא שלי!
הגיעה העת. -
בניטו?
ויסנטה?
אימא!
לא! לא! לא!
לא!
לא! אימא!
אימא!
אם היומן הזה היה בידיך במשך 15 שנה, למה לא הבאת אותו למשטרה?
ברור שהבאתי אותו, זו הסיבה שהגעתי לכלא.
שים ידיים מאחורי הראש!
הם לא מצאו את בניטו, אז הם ניסו להאשים אותי.
רוזה הייתה הקורבן הראשון שלו.
אנחנו צריכים להודיע להררדו לפני שהוא ירצח נשים נוספות.
בפרק הבא...
כל מה שקראנו מצביע על תכונות סוציופתיות.
זה לא יעזור לנו לתפוס אותו.
אבל אולי זה יעזור לנו להבין אותו.
יש לנו תמונה שלו מגיל 15.
אולי מישהו יזהה אותו.
המפשיט חטף אותה.
WOMEN IN BLUE -
תרגום: אסף ראביד