Tai – Kena,
mūsų šuo.
O čia – mamos dienoraštis.
Taip ir neišdrįsau jo viso perskaityti.
„Puikiai pamenu tą dieną, kai susipažinau su Benitu.“
Taigi, Manolui jau 18-ka.
Jis jau suaugęs.
Be jo namuose bus visiškai kitaip.
Jie palieka namus, bet išlieka mūsų širdyse.
Pameni, kai jis čia atvyko?
Koks jis buvo pasimetęs.
Kaip galėčiau pamiršti?
- Dieve mano! Kas jums? - Prakeiktas vaikiščias!
- Parodykit! - Paleisk, Benitai.
Dieve mano.
Štai. Laikykit užspaudęs!
- Eime į ligoninę. - Tikrai ne.
Nepaliksime tavęs vienos su juo.
Jis – žvėris! Jis turi peilį!
Jis – ne žvėris! Jis – vaikas, jis išsigandęs.
Roza.
- Luisai, nuvesk jį į ligoninę! - Nepaliksiu čia tavęs vienos.
- Aš susitvarkysiu. - Taip, Roza. Atleisk.
Eime, tėve.
Koks tavo vardas?
Mano vardas – Roza.
Tu kai ką sužeidei su peiliu, kurį laikai rankose.
Ar duosi jį man?
Tu bijai?
Ir aš bijojau.
Ir kai taip nutinka, aš pasakoju sau istoriją.
Papasakosiu ją ir tau, jei duosi peilį, gerai?
Turiu tave įspėti. Mano istorijos labai linksmos.
Pažvelk man į akis.
Aš tavęs nenuskriausiu.
Gali manimi pasitikėti.
WOMEN IN BLUE
Vaikystėje
mamai nutiko nelaimė, dėl kurios ji nebegalėjo turėti vaikų.
Taigi, ji augo galvodama, kad niekada neturės šeimos.
Todėl ji tapo vienuole.
Ji ėmė dirbti su našlaičiais ir paliktais vaikais,
ir taip surado būdą turėti šeimą, apie kurią svajojo.
Ar ji ištekėjo?
Norbertas.
Jis tai buvo, tai nebuvo.
Ji buvo ištekėjusi už vaikų.
Jis jau seniai mirė.
Atėjau į jo laidotuves, bet jo žmona mane išvarė.
Atrodė, kad jo paslaptis nebuvo didelė paslaptis.
Kamilė.
Manolas.
Antonijus.
„Mama Roza,
ačiū, kad mumis patikėjai, kai netikėjo niekas kitas.“
„Su Motinos diena. Myliu be proto.“
„Mama, ačiū tau už visą meilę.
Tu rūpiniesi manimi, kai susergu.“
Jis priklauso Benitui.
Klausėte, kodėl nekvietėme policijos.
Dėl jos išdidumo.
Ji kaip apsėsta domėjosi Benito praeitimi.
Ji tikėjo, kad buvo vienintelė, galėjusi jį išlaisvinti
nuo jo vidinių monstrų.
Ir galiausiai ji buvo nužudyta.
Benitas gal ir nužudė savo įmotę,
tačiau tai nereiškia, kad jis buvo Išrengėjas.
Sutinku.
Turime surasti sąsają tarp Išrengėjo žmogžudysčių.
Motyvą.
Jis kasnakt prisišlapina į lovą.
Kunigas, kuris prižiūrėjo patalus, norėjo jį auklėti griežtumu,
bet vos neprarado akies.
O kaip jo šeima?
Mįslė.
Policija jį tiesiog čia paliko ir nieko daug nepasakė.
O jis ką nors pasakė?
Nė žodelio, nuo tada, kai čia pateko.
Roza, žinau, ką galvoji.
Aš nieko nesakiau.
Tau ir nereikia sakyti.
Pažįstu tave geriau nei bet kas kitas.
Klausyk, po to, kas šiandien nutiko,
patariau išsiųsti Benitą į Psichiatrinę ligoninę.
Jam nereikia ligoninės.
Jam reikia šeimos. Tik jos.
Kai kuriems vaikams mes negalime padėti, Roza,
nes jiems reikia ypatingos priežiūros.
Motinėle, jūs žinote, kad vaikai, kurie ten patenka,
neišeina geresni, nei ateina.
Jis į mane sureagavo.
Jis manęs klauso.
Roza.
Sakei, kad policininkas, kuris jį rado, nieko nepasakė.
Nepasakė.
Leisk patyrinėti jo praeitį.
Geriau nei bet kas žinai, kad tik suvokę praeities žaizdas,
galime pradėti gyti.
„Mano praeitis paliko manyje žymę.
Negalėjau tapti motina, tačiau įvaikinimas leido tą pajausti.
Štai kodėl giliai širdyje žinau,
kad Benitas nusipelnė galimybės turėti šeimą, kaip ir aš.“
Tokia jau buvo ta mama.
Geraširdė ir patikli.
Ateikite, vaikai!
Noriu jus su kai kuo supažindinti.
Čia – tavo broliai ir sesuo.
Antonijus.
Labas. Aš – Vincentas.
Malonu susipažinti. Aš – Kamilė.
Kiek tau metų? Man – devyneri.
Benitas dar nepasiruošęs kalbėti,
bet tai nereiškia, kad mes negalime su juo kalbėti, taip?
Yra dar kai kas, su kuo turi susipažinti.
Kena! Ateik čia, gerute.
Ji labai draugiška. Ji jau sena, bet jūs puikiai sutarsite.
Kas norite valgyti?
Aš.
- Eime valgyti. Padenkime stalą. - Eime.
Jis buvo keistas nuo pat pirmos dienos.
Visą laiką tylėjo.
Neatrodė drovus.
Atrodė, tarsi...
kažką regztų savo galvoje.
Noriu, kad papasakotum apie savo mamą.
Kokį gražų dalyką, kuris tau ją primena.
Arba primena tavo tėtį.
Sveiki.
Taigi, tu esi Benitas.
Benitai, čia – Norbertas.
Jis kartais užeina mūsų aplankyti.
Kai tik galiu.
Palauksiu lauke.
Kas tau yra?
Tai šitaip bus, ką?
Paguldžiau jį miegoti.
Šiandien – jo pirmoji diena.
Sakei, kad daugiau vaikų nebepriimsi.
O tu sakei, kad paliksi žmoną.
Tai – ne tas pats.
Dievas nori, kad būčiau jo motina.
Kai išeis Manolas, liksi su trimis vaikais.
Kodėl nori ketvirto?
Galėtum man padėti.
Jei apsigyventum drauge.
Palauk.
Ei, kur eini?
Viskas gerai, vaikeli.
Viskas gerai. Nusiramink.
Gerai?
Viskas gerai.
Pažiūrėkim.
Paduok paklodę.
Ir persirenk pižamą.
Čia tu nupiešei?
„Kas tave taip traumavo? Kas tave įskaudino?“
„Turiu išsiaiškinti, ko jis taip bijo.“
Ką išsiaiškinai, Roza?
Kaip galėčiau jį pamiršti?
Apgailestauju,
bet negaliu suteikti jums informacijos apie šią bylą.
Prisiekiu, kad tai, ką pasakysite, nusinešiu su savimi į kapą.
Toks teismo įsakymas, ponia.
Ne aš sugalvojau taisykles.
Tai byla dar nebaigta?
Ne.
Vis dar nežinome, kas tą padarė.
- O jūs esate tik pilietė... - Paklausykite.
Jau daug metų dirbu su ypač traumuotais vaikais.
Kad galėčiau jiems padėti, turiu žinoti apie jų praeitį.
Jei nežinosiu, kuo jie serga,
kaip juos išgydysiu?
Benitas nekalba.
Per visą mėnesį jis neištarė nė žodžio.
Bet kiekvieną naktį jis šlapinasi į lovą
ir pabunda išpiltas prakaito, nes sapnuoja košmarus.
Jei man pavyktų jį prakalbinti, galbūt jis papasakotų mums,
kas nutiko jo motinai.
Tai padėtų jūsų tyrimui.
Prašau.
Niekas neturėtų pamatyti to, ką jam teko pamatyti,
tuo labiau tokiame amžiuje.
Tą vakarą sulaukiau skambučio iš nuotekų valymo įmonės.
Inspektorius Moralesas.
Garsija.
- Yra įtariamųjų? - Kol kas ne.
Skambinome vadovams ir personalui.
Niekas nepastebėjo nieko įtartino.
Auka dirbo įmonėje.
Jos vardas – Chasinta Perėja.
Ateikite, pone.
Čionai, pone.
Šita. Nr. 37.
- Ištraukėte ją? - Dar ne. Laukėme jūsų.
Kurių galų, Garsija?
Gal parodytumėte pagarbos?
- Ištraukite ją, po galais! - Girdėjot. Ištraukit ją!
Ei, berniuk, tau čia negalima!
Ką čia veikia tas vaikas?
- Pasivykit! Paklauskit, ką matė! - Gerai.
- Nagi. - Čiupkit jį!
„Tą vakarą Benitas pamatė tai, kas sudaužytų bet kieno sielą.
Savo motiną. Negyvą.
Išmestą kaip šiukšlę.“
Jos bendradarbiai sakė, kad ji buvo labai tyli.
Kai pagavome berniuką, nuvedėme jį namo,
tačiau namuose nieko
nebuvo.
Jie gyveno vieni.
Tad apie jo tėvą nieko nėra žinoma?
Galiu pasilikti?
Daiktai iš praeities...
gali paskatinti norą prisiminti.
Kai vežėme berniuką į vienuolyną,
pirmiausia užsukome į jo namus, pasiimti daiktų.
Gal ten kažką rasite.
Atleisk, Benitai.
Aš tik noriu padėti, bet turi mane įsileisti.
Aš tavęs neversiu,
bet pažadu, kad jei įsileisi, tau bus geriau.
Galbūt netgi pavyktų atsikratyti košmarų.
Ar norėtum?
Atleisk man, gerai?
Atleisk man.
„Nors miriau iš smalsumo,
bet laikiausi pažado ir nesikuičiau jo daiktuose.
Tikėjausi, kad virvelių terapija jį prakalbins, bet neprakalbino.“
Kas yra virvelių terapija?
Tai užsiėmimas, kuris nukreipia mintis,
todėl kalbėti tampa lengviau.
Ne, Vincentai. Reikės pradėti iš naujo.
Sakiau, kad reikia pinti tankiau.
Gerai, mama.
Norėčiau nusiųsti laišką mamai į dangų.
Ar įmanoma?
Žinoma.
Prisegsime jį prie baliono.
Kas, jei koks paukštis jį sules?
Tuomet jis įstrigs štai čia, gerklėje.
O kaip tu, Benitai? Norėtum kažką pasakyti?
Matėt Benito pynę?
Graži pynė. Žiūrėkit.
O jis dar tik mokosi. Matot?
Labai gražu. Šaunuolis.
Vincentai.
Vincentai!
„Šiek tiek nerimauju dėl Vincento.
Jis jo nepriima.
Manau, jis pavyduliauja.“
Tai – netiesa. Aš nepavyduliavau.
Jaučiau, kad nutiks kažkas blogo.
Kodėl taip manei?
Kaip jis į ją žiūrėdavo.
Tarsi nekęstų jos.
Pasiilgai manęs?
Žinai, kad pasiilgau.
Bet praėjo jau mėnuo po tavo paskutinio vizito.
Nesitikėjau tavęs pamatyti.
Ar myli mane?
Labai tave myliu.
Aš čia, ar ne?
Taip.
Galbūt neturime visko, ko norime,
bet šito,
šio šokio,
niekas iš mūsų neatims.
Liaukis! Atstok nuo manęs!
Jis nuolat šnipinėjo mano mamą. Jis jos nekentė.
Žinojau, kad Benitas pavojingas. Žinojau.
- Atstok nuo manęs! - Nusiramink! Liaukis!
Užteks! Kas tau yra?
Nieko! Tai buvo jis! Jis – žvėris!
Nekalbėk taip!
Jis slėpėsi už durų, jis tave šnipinėjo!
- Ar taip? Benitai, ar taip? - Nusiramink.
Eikit į savo kambarius. Pirmyn!
- Viskas gerai? - Taip.
Eik.
Šito jau per daug, Benitai. Aš nejuokauju.
Šiuose namuose joks smurtas nebus toleruojamas.
Kartais atrodo, kad tuoj prabilsi.
Bet kartais tai atrodo neįmanoma.
Nesuprantu, kas vyksta tavo galvoje.
Ko taip bijai, ko taip nekenti?
Kartais atrodo, kad Motinėlė buvo teisi.
Gal tikrai tau reikia pagalbos, kurios aš negaliu tau duoti.
„Ir kai jau buvau bepasiduodanti...“
Jei pasakysiu, ar pažadi niekam nesakyti?
Prisiekiu Dievu.
Mano motinos vardas buvo Chasinta.
„Tai buvo pirmas kartas, kai jis prakalbo,
ir vienintelis, kai jis papasakojo, kas nutiko.
Tą vakarą, kaip daugelį kitų...“
„...jį prižadino motinos klyksmas.“
Kodėl man melavai?
Tiesiai į akis!
Kur buvai?
Laukiau tavęs pusę valandos!
Pusę valandos!
Su kuo?
Su kuo dulkinaisi?
Kelkis, Benitai. Tyliai!
Palauk čia. Neatsimerk.
Nežiūrėk, Benitai.
„Mėginau jo paklausti, kaip jis tą dieną jautėsi,
bet jis tik papasakojo, kas nutiko.
Chasinta pasielgė taip, kaip pasielgtų bet kuri motina.
Stengėsi suteikti savo sūnui geresnį gyvenimą,
tad išsivežė visam laikui.
Chasinta suprato, kad išvykdama rizikuoja,
bet taip pat suprato, kad likdama rizikuotų dar labiau.“
Vargšė moteris.
Svarbiausia, kad esame kartu.
Ir kad niekas mums nepakenks.
Niekada.
Prisiekiu savo gyvybe.
O tikri pažadai...
Niekada nesulaužomi.
„Chasinta sugebėjo kurį laiką išlaikyti savo pažadą.
Ji įsidarbino nuotekų valymo įmonėje.
Benitas kiekvieną rytą palydėdavo ją į troleibuso stotelę.
Ir pasitikdavo kasdien, būdamas dar toks mažas.
Benitas jautėsi atsakingas už jos saugumą.“
„Po truputį nedidelė tamsi vieta, į kurią jie pabėgo,
po truputį tapo jų namais.
Kol vieną dieną...
Benitas pagalvojo, kad suklydo, tad palaukė kito,
po to dar vieno, kol visai sutemo.“
Ei, vaike.
Lipk.
Nuvešiu tave į mamos stotelę.
„Benitas nuvažiavo į paskutinę stotelę,
kur buvo nuotekų valymo įmonė.“
„Akimirką jis galvojo, kad mato vaiduoklį, bet...
ne.“
„Tai buvo jo tėvas Renė.“
„Jis buvo gyvas, ir jis juos surado.“
Paleisk mane, prašau!
Atrišk mane!
Paklausyk manęs.
Tu nekaltas dėl to, ką padarė tavo tėvas.
Tu nekaltas.
Gali ramiai miegoti.
Daugiau niekas tavęs neskriaus.
Tai man nereikės važiuoti į ligoninę?
Tikrai ne.
Ačiū, kad manimi pasitikėjai.
O dabar pailsėk. Saldžių sapnų.
„Niekad nebuvau sulaužiusi jokio pažado,
bet tuo metu pajaučiau, kad vienintelis būdas apsaugoti Benitą
yra papasakoti policijai tiesą.
Užteko to, ką matė Benitas,
ir po mažiau nė mėnesio jo tėvas atsidūrė kalėjime.“
Koks tėvas, toks sūnus.
Jie abu buvo nesveiki.
Pašersiu šunis.
Bet ką paveiktų tokia aplinka.
Netiesa.
Žinoma, tiesa.
- Aišku, kad... - Aš mačiau, kaip nužudė mano tėvus,
bet niekad neturėjau noro skaudinti kitus.
Žmogaus praeitis nepateisina jo veiksmų dabartyje.
Tai Benitas yra Išrengėjas ar ne?
Nežinau.
Žinome tik tiek, kad jis mokėjo pinti virves.
Žinome, kad jis buvo užsidaręs,
bet, atrodo, būdamas su Roza jis buvo ne toks žiaurus. Tik tiek.
Dar anksti daryti išvadas.
Mums reikia daugiau informacijos.
Noriu pakvėpuoti grynu oru, o tuomet tęsime toliau.
Aš tavęs laukiau.
Tą vakarą, kai turėjome pasikalbėti.
Pastaruoju metu mano gyvenimas labai komplikuotas.
Ar gailiesi?
Iš to, kaip buvau auklėjama...
atrodytų, kad tai, kas įvyko tarp mūsų, buvo klaida.
Bet...
aš taip nesijaučiu.
Dabar situacija labai paini.
Ir negaliu...
galvoti tik apie savo jausmus.
Turiu žinoti, kur krypsta mano gyvenimas,
kol nepadariau kažko,
kas įskaudins mus abu.
Dėl manęs nesijaudink.
Aš pripratęs prie skausmo.
Kas tave taip įskaudino?
Aš turėjau sūnų.
Jam dabar būtų penkeri.
Bet jis mirė, būdamas 11-os mėnesių.
Aš buvau šalia.
Jo kambaryje.
Aš užmigau...
šalia jo.
Pabudau nuo jo motinos klyksmo, kuri šaukė, kad jis nebekvėpuoja.
Mane atleido iš policijos.
Ir teisingai padarė.
Kaip galėčiau rūpintis miestu, jei negaliu pasirūpinti savo sūnumi?
Man labai gaila.
Rodos, kažką radau dienoraštyje.
Žymiai vėliau, kai Benitui suėjo 17-a.
Po to, kai Benitas papasakojo Rozai apie savo mamos mirtį,
reikalai ėmė gerėti.
Bent ji taip galvojo.
Iki incidento su šunimi.
Kena.
Taip. Kena. Žiūrėkit.
„Benitas buvo mano gyvenime 7 metus, ir aš labai džiaugiuosi jo pokyčiais.
Pagaliau jaučiu, kad jo vieta – čia.
Jis daug nekalba,
bet jam patinka kai kurie dalykai, pavyzdžiui, gėlės.
Jis labai mėgsta rožių darželį kieme.
Širdyje tikrai jaučiau, kad aš jį pakeičiau,
kad jis nebe tas žiaurus vaikas, kurį sutikau vienuolyne.
Niekas nebūtų manęs paruošęs tam, kas vėliau nutiko.“
Mama, ji man įkando!
Ji man įkando!
Ramiau, mielasis!
Kena!
Nusiramink, meile mano.
Kena.
Kena!
Tu ją užmušei!
- Ji mane užpuolė! - Melagis! Tu ją užmušei!
- Ji mane užpuolė! - Tu pabaisa!
Žudikas!
Vincentai.
Tik nekaltink Benito dėl to, ką padarė Kena.
Turi su tuo susitaikyti.
Turi su juo pasikalbėti. Jis – tavo brolis.
Nesitaikysiu su žudiku.
Vincentai, dėl to, kas nutiko, buvo kalta Kena, ne Benitas.
Netiesa.
Ar kada matei, kad Kena pultų?
Tavo broliui prireikė 52-ų dygsnių. Jis vos neprarado rankos.
- Verčiau jis būtų miręs! - Užteks!
Nekalbėk taip!
Benito gyvenimas nelepino, ir tu tą žinai.
O mane?
Jis bent jau turėjo tėvą.
Jo tėvas nėra geras žmogus.
Tuomet kodėl jie vienas kitam rašo?
„Man buvo įdomu, ar Benitas bendrauja su savo tėvu.
Ką jis jam įrodinėja?
Teatleidžia man Dievas, kad sulaužiau pažadą, bet neturėjau išeities.“
„Vienintelė vieta, kur jis kas vakarą eidavo, buvo rožių darželis.
Suradau laiškus, atsiųstus jo tėvo iš kalėjimo.“
Pažadėjai nesikuisti po mano daiktus.
Ar tiki tuo?
Pasakei jam, kur tavo mama?
Taip.
Pasakyk, kad nežinojai, ką jis ketina padaryti.
Jai reikėjo parodyti, kur jos vieta.
Džiaugiuosi, kad paskambinai, sūnau.
Kur tavo motina?
Darbe.
Tai šitaip ji tavimi rūpinasi? Palieka vieną,
liepia plauti indus?
Jei ji tave mylėtų, nepaliktų tavęs vieno,
ir nebūtų palikusi manęs.
Dirbančios moterys apleidžia savo šeimas.
Jos mus palieka tuomet, kai mums labiausiai jų reikia.
Žinai, kodėl?
Nes pamiršta savo vietą.
Tavo motinos laikas baigėsi.
Ji jau nebeišmoks.
Ji mėgino pavogti iš manęs sūnų. Vienintelį man brangų dalyką.
Šito aš negaliu atleisti.
Tėtis stengėsi jai padėti.
Jis stengėsi ją išmokyti.
Bet nepavyko.
Taigi...
jis nurengė jos uniformą
ir įmetė ją į vandens talpą.
Nardino, kol jos plaučiai prisipildė vandens.
Jis tą padarė dėl manęs.
Pasiutusį šunį, sūnau...
Tenka nušauti.
Tučtuojau išeik iš mano namų.
Aš tavęs nepažįstu.
Tu man – ne sūnus.
Tu man – ne sūnus!
Prakeikiu tą dieną, kai susitikome.
Galiu pasiimti savo dėžę?
Prašau.
Išeisiu ryte.
Nugirdau Benito pokalbį su mano mama.
Kai ji nuėjo į savo kambarį, aš nubėgau į policiją.
Jis ką tik prisipažino, kad prisidėjo prie savo motinos nužudymo.
To užtenka, kad jį būtų galima suimti!
PIRMĄ KARTĄ GYVENIME BAIMINAUSI DĖL SAVO GYVYBĖS.
Ateikite!
Nusiramink, berniuk. Sėsk.
Nėra laiko!
Turite eiti su manimi!
- Mano mamai gresia pavojus! - Gerai.
Bet mums reikia daugiau informacijos. Sakyk, kas nutiko.
Mano mamą nužudys.
Benitas nužudys mano mamą!
ATĖJO METAS.
Benitai?
Vincentai?
Mama!
Ne!
Ne! Mama!
Mama!
Jei jau 15 metų turi šį dienoraštį, kodėl nenunešei jo į policiją?
Žinoma, kad nunešiau. Todėl ir nesėdau į kalėjimą.
Rankas už galvos!
Jie nesurado Benito, todėl pamėgino apkaltinti mane.
Roza buvo jo pirmoji auka.
Turime įspėti Gerardą, kol jis nenužudė dar vienos moters.
Kitoje serijoje...
Viskas, ką perskaitėme, primena sociopato požymius.
Tai mums nepadės jo sučiupti.
Tačiau galbūt padės mums jį suprasti.
Turime jo nuotrauką, kai jam buvo 15-a.
Galbūt kas nors jį atpažins.
Ją išsivežė Išrengėjas.
WOMEN IN BLUE
Išvertė Akvilė Katilienė