Dette var Quena, hunden vår.
Og dette er mammas dagbok.
Jeg har aldri våget å lese alt.
"Jeg husker godt dagen da jeg møtte Benito."
Så Manolo er allerede 18.
Han har blitt voksen.
Huset vil føles annerledes uten ham.
De forlater hjemmet, men forblir i våre hjerter.
Husker du da han kom hit?
- Hvor fortapt han var. - Skulle jeg kunne jeg glemme det?
- Går det bra? - Den pokkers gutten!
- La meg se! - Slipp den, Benito.
Herregud.
Her. Hold trykk på!
- Gå til sykestua. - Absolutt ikke.
Vi lar deg ikke være alene med ham. Han er et dyr! Han har en kniv!
Han er ikke et dyr! Han er et barn, og han er redd!
Rosa.
- Luis, ta ham til sykestua! - Jeg lar deg ikke være her alene.
- Det går bra. - Ja, Rosa.
Bli med meg, pater.
Hva heter du?
Jeg heter Rosa.
Du skadet noen med den kniven du holder.
Vil du gi den til meg?
Er du redd?
Jeg har også vært redd.
Når det skjer, forteller jeg meg selv en historie.
Jeg bytter en historie mot den kniven, OK?
Jeg må advare deg. Historiene er veldig morsomme.
Se meg i øynene.
Jeg skal ikke skade deg.
Du kan stole på meg.
Da hun var yngre,
hadde mamma en ulykke som gjorte at hun ikke kunne få barn.
Hun vokste opp med å tro at hun aldri kunne få en familie.
Derfor gikk hun i kloster.
Hun begynte å jobbe med foreldreløse og forlatte barn,
og hun fant en måte å få familien hun drømte om på.
Var hun gift?
Norberto. Han var der, men samtidig ikke.
Han var gift og hadde barn. Han døde for flere år siden.
Jeg prøvde å gå i begravelsen, men kona hans kastet meg ut.
Hemmeligheten hans var visst ikke så hemmelig.
Camila.
Manolo.
Antonio.
"Mamma Rosa, takk for at du trodde på oss da ingen andre gjorde det."
"Gratulerer med morsdagen. Jeg er veldig glad i deg."
"Mamma, takk for all kjærligheten. Du tar vare på meg når jeg er syk."
Dette er Benitos.
Dere spurte om hvorfor hun ikke ringte politiet.
På grunn av stolthet.
Hun var besatt av å finne ut av Benitos fortid.
Hun trodde hun var den eneste som kunne befri ham fra monsteret i ham.
Det var det som fikk henne drept.
Benito kan ha drept fostermoren sin, men det betyr ikke at han er Avklederen.
Jeg er enig.
Vi må finne en kobling til Avklederens drap.
Et motiv.
Han væter sengen hver natt.
Presten med ansvar for sengetøy ville disiplinere ham,
og han mistet nesten et øye.
- Hva med familien hans? - Det er et mysterium.
Politiet etterlot ham her og fortalte oss ikke stort mer.
Har han sagt noe?
Ikke et eneste ord siden han kom hit.
- Rosa, jeg vet hva du tenker. - Jeg har ikke sagt noe.
Det trenger du ikke. Jeg kjenner deg bedre enn noen andre.
Etter det som skjedde i dag,
må jeg anbefale at Benito blir innlagt på en psykiatrisk institusjon.
Han trenger ingen institusjon. Han trenger en familie. Det er alt.
Enkelte barn kan vi ikke hjelpe, Rosa,
for de har spesielle behov.
Moder, du vet at barn som ender på de stedene,
ikke er noe bedre når de kommer ut.
Han responderte på meg. Han hører på meg.
Rosa.
Du sa at betjenten som fant ham, ikke fortalte noe.
- Stemmer. - La meg se inn i fortiden hans.
Du vet bedre enn noen andre at når vi kjenner til fortidens sår,
kan vi begynne å leges.
"Fortiden min ga meg arr.
Den bestemte at jeg aldri kom til å bli mor, men adopsjon lot meg bli det.
Derfor vet jeg i mitt hjerte
at Benito fortjener sjansen til å få en familie, slik jeg gjorde."
Sånn var mamma. Hun var like raus som hun var blind.
Kom, barn! Jeg vil at dere skal møte noen.
Dette er søsknene dine.
Dette er Antonio.
Hei. Vicente.
Hyggelig å møte deg. Jeg heter Camila. Hvor gammel er du? Jeg er ni.
Benito er ikke klar til å snakke ennå,
men det betyr ikke at vi ikke kan snakke med ham, ikke sant?
Det er noen andre du må møte. Quena! Kom hit, bisken.
Hun er veldig snill. Hun er gammel, men dere blir nok venner.
Hvem er sultne?
Jeg.
- Da spiser vi. Dekk på bordet. - Kom igjen.
Han virket rar fra første dag. Stille hele tiden.
Han virket ikke sjenert.
Det virket som om han planla noe i tankene sine.
Fortell meg om moren din. Noe fint som minner deg om henne.
Eller som minner om faren din.
Hei. Så dette er Benito.
Benito, dette er Norberto. Han kommer på besøk av og til.
Når jeg kan det. Jeg venter utenfor.
Hva er det med deg?
Så det er sånn det skal være?
Jeg måtte få ham i seng. Han kom i dag.
Du sa at du ikke skulle adoptere flere barn.
Og du sa at du skulle forlate kona di.
- Det er ikke det samme. - Gud vil at jeg skal være moren hans.
Etter at Manolo dro, har du tre barn. Hvorfor vil du ha fire?
Du kan hjelpe meg. Hvis du flytter inn.
Vent.
Hvor skal du?
Det går bra, vennen.
Det går bra. Ro deg ned.
OK?
Det går bra.
La meg se. Gi meg et laken.
Og bytt pyjamas.
Har du tegnet dette?
"Hva var så traumatisk for deg? Hvem har skadet deg så mye?"
"Jeg må finne ut hva eller hvem han er så redd for."
Hva fant du ut, Rosa?
Som om jeg kunne glemt ham. Men jeg beklager å måtte si
at jeg ikke kan gi deg informasjon om denne saken.
Alt du forteller meg, blir med meg til graven.
Det er en rettskjennelse, señora. Jeg lager ikke reglene.
Så saken er fortsatt åpen?
Nei.
Vi vet fortsatt ikke hvem som gjorde det.
- Og du er en sivilperson... - Hør på meg et øyeblikk.
Jeg har mange års erfaring med barn som har opplevd fryktelige ting.
For å hjelpe dem må jeg vite om fortiden deres.
Hvis jeg ikke kjenner sykdommen, hvordan kan jeg da kurere dem?
Benito snakker ikke.
Han har ikke sagt et ord på en måned.
Men hver natt væter han sengen, og våkner svett på grunn av marerittene.
Hvis jeg får ham til å snakke, forteller han oss kanskje
hva som skjedde med moren. Det kan hjelpe deg med etterforskningen.
Vær så snill.
Ingen burde se det han så, og slett ikke en gutt på hans alder.
Den kvelden fikk vi en telefon fra vannrenseanlegget.
- Førstebetjent Morales. - García.
- Noen mistenkte? - Ikke ennå.
Vi ringer lederne og personalet.
Ingen har sett noe uvanlig. Offeret jobbet på anlegget.
Hun het Jacinta Perea. Bli med meg, señor.
Her borte, señor. Den der. Nummer 37.
- Tok dere henne ut? - Ikke ennå. Vi ventet på deg.
Hva faen, García? Hva med litt verdighet?
- Få henne ut! - Dere hørte ham. Få henne ut!
Hei, gutt, du kan ikke være der! Hva gjør han her?
- Etter ham! Spør ham om hva han så! - Ta ungen!
"Den kvelden så Benito noe som ville knust enhver sjel.
Hans egen mor. Død. Kastet som søppel."
Vennene hennes på fabrikken sa at hun var veldig stille.
Da vi fikk tak i gutten, tok vi ham med hjem
for å se om det var noen andre der, men nei.
De bodde alene.
Så det er ingenting om faren hans? Kan jeg beholde dette?
Gjenstander fra fortiden...
...kan få folk til å ønske å huske.
Da vi tok gutten med til klosteret,
tok vi ham med hjem først for å pakke.
Du kan nok finne noe mer der.
Beklager, Benito.
Jeg vil bare hjelpe deg, men du må gi meg lov.
Jeg skal ikke tvinge deg, men jeg lover at det er det beste for deg.
Kanskje det stopper marerittene.
Ville du ikke likt det?
Tilgi meg, OK?
Tilgi meg.
"Selv om nysgjerrigheten tæret på meg,
holdt jeg løftet mitt og sluttet å gå gjennom tingene hans.
Jeg trodde tauterapi ville få ham til å snakke, men det skjedde ikke."
Hva er tauterapi?
En øvelse for å holde tankene opptatt
og gjøre det lettere for ordene å komme ut.
Nei, Vicente. Du må begynne på nytt.
Jeg sa at dette må være strammere.
OK, mamma.
Jeg vil sende et brev til moren min i himmelen. Går det an?
Så klart. Vi fester det til en ballong.
- Hva om en fugl spiser det? - Brevet ville satt seg fast i halsen.
Hva med deg, Benito? Vil du fortelle noe?
Har dere sett Benitos flette?
Det er et fint tau. Se. Og han begynte nettopp å lære det. Se.
Veldig fint. Godt jobbet.
Vicente.
Vicente!
"Jeg er litt bekymret for Vicente.
Han godtar ham ikke. Jeg tror han er sjalu."
Det er ikke sant. Jeg var ikke sjalu.
Jeg visste at noe fælt var i ferd med å skje.
Hvorfor trodde du det?
Måten han så på henne på. Som om han hatet henne.
Har du savnet meg?
Det vet du at jeg har. Men det er over en måned siden forrige besøk.
Jeg ventet deg ikke.
Elsker du meg?
Jeg elsker deg så høyt. Jeg er jo her.
Ja.
Vi har kanskje ikke alt vi ønsker oss,
men dette, denne dansen, ingen kan ta den fra oss.
Stopp! Slipp!
Han spionerte på henne. Hatet henne.
Jeg visste at Benito var farlig. Jeg visste det.
- Slipp meg! - Ro deg ned!
- Nok! Hva feiler det deg? - Ingenting! Det var ham! Han er et dyr!
Ikke si det!
Han gjemte seg bak døren og spionerte på deg!
- Er det sant, Benito? - Ro deg ned.
Gå til rommene deres. Nå!
- Går det bra? - Ja.
Gå videre.
Nok er nok, Benito. Jeg mener det.
I dette huset blir ikke vold av noe slag tolerert.
Noen ganger tror jeg du vil si noe.
Men andre ganger virker det umulig.
Jeg forstår ikke hva som skjer i hodet ditt.
Hvorfor så mye frykt, så mye hat?
Noen ganger tror jeg abbedissen hadde rett.
Kanskje du trenger hjelp som jeg ikke kan gi deg.
"Og akkurat da jeg holdt på å gi opp..."
Hvis jeg forteller, lover du ikke å si det til noen?
Jeg sverger til Gud.
Moren min het Jacinta.
"Det var første gang han snakket
og den eneste gangen han fortalte om det som skjedde.
Den natten, som mange andre, ble han vekket av morens skrik."
Hvorfor lyver du?
Rett i ansiktet mitt!
Hvor har du vært? Jeg har ventet på deg i en halvtime!
En halvtime!
Hvem var det?
Hvem var det du knullet?
Våkne, Benito. Hysj!
Vent her. Ikke åpne øynene.
Ikke se.
"Jeg prøvde å spørre om hva han følte den dagen,
men han fortalte bare hva som skjedde.
Jacinta gjorde det enhver mor ville gjort.
Prøve å gi sønnen sin et bedre liv, så hun tok ham bort for alltid.
Jacinta visste at det var farlig å dra,
men hun visste at det var farligere å bli."
Stakkars kvinne.
Det viktige er at vi er sammen. Og at ingen noensinne vil skade oss.
Aldri.
Jeg lover deg dette.
Og ekte løfter...
Brytes aldri.
"Jacinta klarte å holde løftet en stund.
Hun fikk jobb i et vannrenseanlegg.
Benito fulgte henne til bussen hver morgen.
Han hentet henne hver ettermiddag, i så ung alder.
Han følte seg ansvarlig for å beskytte henne."
"Litt etter litt ble det lille, mørke stedet de rømte til,
sakte, men sikkert til hjemmet deres. Helt til en dag...
Benito trodde han tok feil, så han ventet på den neste,
og den etter den til det ble mørkt."
Hei, gutt.
Sett deg inn. Jeg tar deg med til din mors holdeplass.
"Benito tok bussen til siste stopp, der vannanlegget var."
"Et øyeblikk trodde han at han så et spøkelse, men...
...nei."
"Det var faren hans, René."
"Han levde, og han hadde funnet dem."
Vær så snill La meg gå!
Slipp meg fri!
Hør på meg. Det faren din gjorde, er ikke din skyld.
Det er ikke det.
Du kan sove rolig. Ingen kommer til å skade deg.
Så jeg trenger ikke å dra til sykehuset?
Selvfølgelig ikke.
Takk for at du stoler på meg.
Hvil nå. Sov godt.
"Jeg hadde aldri brutt et løfte før,
men jeg følte at den eneste måten å beskytte Benito på,
var å fortelle politiet sannheten.
Takket være det Benito så
var faren hans i fengsel før det var gått en måned."
Som far, så sønn.
Syke, begge to.
Jeg skal mate hundene.
Å vokse opp med sånn vold ville tatt knekken på ethvert sinn.
Det er ikke sant.
Selvfølgelig er det det.
- Åpenbart... - Jeg var der da mine foreldre ble drept,
og jeg har aldri følt trang til å skade noen.
En persons fortid rettferdiggjør ikke handlingene deres i nåtiden.
Er Benito Avklederen eller ikke?
Jeg vet ikke.
Alt vi vet, er at han lærte å flette tau.
Vi vet at Benito var tilbakeholden,
men det virker som han ble mindre voldelig av å være sammen med Rosa, ikke mer.
Det er for tidlig å spekulere. Vi trenger mer informasjon.
Jeg må ha litt luft før vi fortsetter.
Jeg ventet på deg. Den kvelden da vi skulle snakke.
Livet mitt er veldig komplisert for tiden.
Angrer du?
Alt jeg lærte i oppveksten...
...forteller meg at det som skjedde, var en feil.
Men...
Det føles ikke sånn.
Dette er en forvirrende tid for meg.
Og jeg kan ikke bare... fokusere kun på følelsene mine.
Jeg trenger å vite hvor livet mitt går
før jeg gjør noe som...
...ender med å såre oss begge.
Ikke vær bekymret for meg.
Er det noe jeg er vant til, er det smerte.
Hva var det som gjorde så vondt?
Jeg hadde en sønn.
Han ville vært fem nå.
Han døde da han var elleve måneder.
Jeg var der.
På rommet hans.
Og jeg sovnet...
...ved siden av ham.
Jeg våknet av at moren hans skrek og sa at han ikke pustet.
Jeg fikk sparken fra politiet. Og det var helt riktig.
Hvordan kunne jeg ta vare på en by om jeg ikke kunne ta vare på min egen sønn?
Så fryktelig.
Jeg tror jeg fant noe i dagboken.
Mye senere, da Benito var 17.
Etter at Benito snakket med Rosa om morens død, virket det som det gikk bedre.
Det trodde hun i hvert fall. Helt til det var en hendelse med familiens hund.
Quena.
Ja. Quena. Se.
"Benito har vært i livet mitt i sju år, og jeg er så glad for utviklingen hans.
Jeg føler endelig at han hører til.
Han snakker ikke mye, men han elsker de små tingene i livet, som blomster.
Han elsker spesielt rosehagen vår.
Jeg følte at jeg hadde forandret ham fra den voldelige ungen i klosteret.
Ingenting kunne forberedt meg på det som skjedde."
Mamma, hun bet meg! Hun bet meg!
Forsiktig!
Quena!
Ro deg ned.
Quena.
Quena!
Du drepte henne!
- Hun angrep meg! - Løgner!
- Hun angrep meg! - Du er et monster! En morder!
Vicente.
Det er viktig at du ikke klandrer Benito for det Quena gjorde. Dere må bli venner.
Du må snakke med ham. Han er broren din.
Jeg vil ikke være venn med en morder.
Det som skjedde, var Quenas feil, ikke Benitos.
Det er ikke sant. Når har du sett Quena bli voldelig?
Broren din trengte 52 sting. Han mistet nesten armen.
- Han burde ha dødd! - Det er nok!
Ikke si sånne ting! Benito har hatt et hardt liv, det vet du.
Hva med meg?
- Han har i hvert fall en far. - Faren hans er ikke en god person.
Hvorfor skriver de til hverandre da?
"Jeg begynte å lure på om Benito og faren hans kommuniserte.
Hva slags tanker kunne han ha plantet i ham?
Gud tilgi meg for å bryte løftet, men jeg har ikke noe valg."
"Det eneste stedet han gikk hver dag, var rosehagen.
Jeg fant brevene faren hans hadde sendt."
Du lovet å respektere tingene mine.
Tror du på dette?
Fortalte du ham hvor moren din var?
Ja.
Si at du ikke visste hva han ville gjøre.
Hun måtte settes på plass.
Jeg er glad du ringte, sønn. Hvor er moren din?
Hun er på jobb.
Jobb.
Er det sånn hun tar vare på deg? Lar deg være alene og lar deg ta oppvasken?
Hadde hun vært glad i deg, ville hun ikke latt deg være alene. Og ikke forlatt meg.
Arbeidende kvinner forsømmer familien sin. De forlater oss når vi trenger dem mest.
Vet du hvorfor? Fordi de glemmer sin plass.
Din mors tid er over. Hun kan ikke lære lenger.
Hun prøvde å stjele sønnen min. Det eneste som betyr noe for meg.
Det kan jeg ikke tilgi.
Pappa prøvde å hjelpe henne.
Han prøvde å lære henne opp. Men det var nytteløst.
Så...
Han tok av henne uniformen og kastet henne i en tank full av vann.
Han dukket henne ned til lungene hennes ble fylt med vann.
Han gjorde det for min skyld.
En rabiat hund, min sønn...
Må avlives.
Forlat huset mitt nå. Jeg kjenner deg ikke.
Du er ikke sønnen min.
Du er ikke sønnen min! Jeg forbanner den dagen jeg møtte deg.
Kan jeg få boksen tilbake? Vær så snill.
Jeg drar i morgen.
Jeg overhørte samtalen Benito hadde med mamma.
Da hun gikk til rommet sitt, gikk jeg for å finne politiet.
Han hadde innrømmet at han var involvert i morens død.
Det ville være nok til å få ham arrestert!
FOR FØRSTE GANG FRYKTER JEG FOR LIVET.
Du må bli med meg!
Ro deg ned, gutt. Sett deg.
Det er ikke tid til det!
- Bli med! Moren min er i fare! - Ja vel.
Men vi trenger mer informasjon. Fortell hva som har skjedd.
Moren min kommer til å bli drept. Benito kommer til å drepe moren min!
TIDEN ER INNE.
Benito?
Vicente?
Mamma!
Nei! Nei! Nei!
Nei.
Nei! Mamma!
Mamma!
Hvis du har hatt dagboken i 15 år, hvorfor ga du den ikke til politiet?
Selvfølgelig gjorde jeg det. Det var derfor jeg ikke havnet i fengsel.
Hendene bak hodet!
De fant aldri Benito, så de prøvde å gi meg skylden.
Rosa var hans første offer.
Vi må varsle Gerardo før han dreper enda en kvinne.
I neste episode...
Alt vi har lest, viser sosiopatiske egenskaper.
- Det hjelper oss ikke å finne ham. - Det kan hjelpe oss å forstå ham.
Vi har et 15 år gammelt bilde av ham.
Kanskje noen vil gjenkjenne ham.
Avklederen tok henne.
Tekst: Evy Hvidsten