Це Кена,
наша собака.
А це мамин щоденник.
Я так і не наважився прочитати його повністю.
«Я чудово пам'ятаю день знайомства з Беніто».
Маноло вже 18 років.
Він уже зовсім дорослий.
Без нього тут усе буде по-іншому.
Вони покидають дім, але залишаються в наших серцях.
Пам'ятаєш, як його сюди привезли?
Який він був розгублений.
Як таке можна забути?
- Боже мій! Що з вами? - Проклятуще дитя!
- Дайте подивлюся! - Віддай, Беніто.
Господи.
Ось. Притисніть.
- Ідіть у медпункт. - Не піду.
Ми не залишимо вас з ним наодинці.
Він справжній звір! У нього є ніж!
Він не звір! Він дитина. І йому страшно!
Розо.
- Луїсе, відведи його в медпункт! - Я не покину вас тут саму.
- Я впораюся. - Так, Розо. Вибачте.
Ходімо, отче.
Як тебе звати?
Я Роза.
Ножем, який ти стискаєш у руці, ти поранив людину.
Віддай його мені.
Ти боїшся?
Мені теж буває страшно.
А коли мені страшно, я розповідаю собі історію.
І тобі розповім в обмін на ніж. Добре?
Попереджаю: Мої історії дуже цікаві.
Подивися мені в очі.
Я тебе не скривджу.
Вір мені.
ЖІНКИ В СИНЬОМУ
Коли мама була мала,
з нею стався нещасний випадок, через який вона не могла мати дітей.
І вона виросла, вважаючи, що в неї ніколи не буде сім'ї.
Тому й пішла в монастир.
Вона почала працювати з сиротами й покинутими дітьми
і з ними знайшла свою омріяну сім'ю.
У неї був чоловік?
Норберто.
То він був, то його не було.
У нього була інша родина.
Він давно помер.
Я прийшов на похорон, та його дружина прогнала мене.
Мабуть, його таємниця не була таємницею.
Каміла.
Маноло.
Антоніо.
«Мамо Розо,
дякую, що повірила в нас, коли ніхто не вірив».
«Вітаю з Днем матері. Люблю тебе безмежно».
«Мамо, дякую за любов.
Ти дбаєш про мене, коли я хворію».
Це малюнки Беніто.
Ви питали, чому вона не викликала поліцію.
Через гордість.
Вона була одержима ідеєю дізнатися про минуле Беніто.
Вірила, що лише вона може звільнити його
від чудовиська, що жило в його голові.
Через це її й було убито.
Може, Беніто й убив названу матір,
та це не значить, що він Роздягач.
Згодна.
Треба знайти зв'язок з убивствами Роздягача.
Мотив.
Він щоночі пісяється.
Священник, що відповідає за білизну, хотів його покарати,
та ледь не втратив око.
Відомо щось про його сім'ю?
Нічого.
Поліція просто привезла його сюди й нічого нам не сказала.
А він щось говорить?
Відколи його привезли – жодного слова.
Розо, я знаю, що ти думаєш.
Я нічого не сказала.
І не треба.
Я знаю тебе краще, ніж будь-хто.
Після сьогоднішніх подій
я мушу рекомендувати помістити Беніто в психіатричну лікарню.
Йому потрібна не психлікарня,
а сім'я. От і все.
Розо, ми можемо допомогти не всім дітям.
У деяких з них особливі потреби.
Паніматко, ви ж знаєте, що діти, які побували в психлікарнях,
виходять у тому ж стані, що й у день прибуття.
У нас з ним виник контакт.
Він слухається мене.
Розо.
То поліціянти, які його привезли, нічого вам не сказали?
Ні.
Треба дізнатися про його минуле.
Ви як ніхто знаєте, що, усвідомивши травми минулого,
ми починаємо зцілюватися.
«Минуле визначило мою долю.
У мене нема рідних дітей, Та я змогла стати названою матір'ю.
Тому в душі я переконана,
що Беніто, як і я, заслуговує на сім'ю».
Така була наша мама.
Безмежно щедра й цілком сліпа.
Діти, сюди!
Хочу вас де з ким познайомити.
Це твої брати й сестри.
Це Антоніо.
Привіт. Я Вісенте.
Дуже приємно. Я Каміла.
Тобі скільки років? Мені – дев'ять.
Беніто ще не готовий до розмов,
але самі ми можемо до нього говорити, так?
Хочу тобі ще декого представити.
Кено! Сюди, дівчинко.
Дуже спокійна. Вона вже стара, та ви з нею порозумієтеся.
Хто хоче їсти?
Я.
- То попоїмо. Накривайте на стіл. - Ходімо.
Він з першого дня був дивний.
Постійно мовчав.
Хоч і не був сором'язливий.
Здавалося...
що він виношує якийсь задум.
Розкажи мені про свою маму.
Ти згадуєш щось приємне?
Чи, може, згадуєш щось про тата?
Привіт.
Ти, мабуть, Беніто.
Беніто, це Норберто.
Він коли-не-коли нас провідує.
Коли можу.
Почекаю в кімнаті.
Чого ти?
Будеш хлюпати водою?
Мусила вкласти його спати.
Це його перший день.
Ти ж казала, що більше не братимеш дітей.
А ти казав, що підеш від дружини.
Це не те саме.
Бог хоче, щоб я його всиновила.
Коли Маноло піде, в тебе буде троє дітей.
Нащо тобі четвертий?
Можеш мені допомагати.
Якщо переїдеш сюди.
Чекай.
Куди це ти?
Усе добре, сонечко.
Усе добре. Заспокойся.
Гаразд?
Нічого не сталося.
Що тут у нас?
Дай простирадло.
І надінь іншу піжаму.
Це ти намалював?
«Що тебе так травмувало? Що так поранило?»
«Я мушу зрозуміти, хто чи що його так лякає».
Що ж ти дізналася, Розо?
Хіба такого забудеш?
Але – вибачте. Я не можу
поділитися з вами подробицями цієї справи.
Присягаюся: хай що ви скажете, я заберу таємницю в могилу.
Сеньйоро, таке розпорядження суду.
Не я вигадав правила.
То справа й досі відкрита?
Ні.
Хоч ми й не знаємо, хто винуватий.
- А ви – проста громадянка... - Послухайте мене хвилинку.
Я багато років працюю з дітьми, які пережили невимовні жахи.
Щоб їм допомогти, мені потрібна інформація про їхнє минуле.
Якщо не знати, на що людина хвора –
як її можна вилікувати?
Беніто не розмовляє.
За місяць не сказав жодного слова.
Але щоночі він пісяється
й прокидається, вкритий потом, бо його мучать кошмари.
Якщо заговорить – може, розповість,
що сталося з його мамою.
Це буде корисно для вашого розслідування.
Благаю вас.
Нікому не можна бачити те, що бачив він,
а хлопцю його віку – й поготів.
Якось уночі нас викликали на водоочисну станцію.
Інспекторе Моралес.
Ґарсія.
- Є підозрювані? - Поки що ні.
Ми зв'язуємося з керівництвом і працівниками.
Ніхто не бачив нічого незвичного.
Жертва працювала на станції.
Її звали Хасінта Переа.
Ідіть зі мною, сеньйоре.
Сюди.
Ось. Номер 37.
- Ви її витягли? - Ні. Чекали на вас.
Якого чорта, Ґарсія?
Проявіть повагу.
- Витягніть її! - Ви чули його. Витягайте.
Хлопчику, тобі не можна тут бути!
Чого він тут?
- Спитайте, що він бачив! - Зараз.
- Ну! - Ловіть малого!
«Того вечора Беніто бачив таке, що будь-кого зламає.
Мертву матір.
Яку викинули, наче сміття».
Друзі зі станції розповідали, що вона була тиха.
Коли ми піймали хлопця, відвели його додому,
щоб подивитися, чи не живе з ними ще хтось,
але – ні.
Вони жили самі.
Тож про батька нічого не відомо?
Можна, я залишу фото собі?
Предмети з минулого...
можуть стимулювати бажання щось згадати.
Перед тим, як везти хлопця в монастир,
ми завезли його додому, щоб він зібрав речі.
Може, ви серед них щось знайдете.
Вибач, Беніто.
Я хочу тобі допомогти, але ти маєш зробити крок назустріч.
Не силуватиму тебе,
але знай: якщо відкриєшся мені, стане легше.
Може, тобі не снитимуться кошмари.
Ти б цього хотів?
Прости мене, добре?
Прости.
«Хоча цікавість і не давала мені спокою,
я дотрималась обіцянки й не рилася в його речах без дозволу.
Я надіялася, мотузкова терапія змусить його говорити, але так не сталося».
Що таке «мотузкова терапія»?
Це вправа, яка має зайняти мозок,
завдяки чому слова легше злітають з вуст.
Ні, Вісенте. Починай спочатку.
Я ж казала: в'язати треба щільніше.
Добре, мамо.
Хочу відправити мамі на небеса листа.
Це можливо?
Авжеж.
Почепимо на повітряну кульку.
Що як його з'їсть птах?
Лист застрягне в нього отут, у горлі.
А ти, Беніто? Хочеш щось розповісти?
Бачили, як Беніто плете?
Прекрасна мотузка. Дивіться.
І це ж він тільки вчиться.
Дуже добре. Молодець.
Вісенте.
Вісенте!
«Я трохи хвилююся за Вісенте.
Він його не приймає.
Мабуть, ревнує».
Це неправда. Я не ревнував.
Я знав, що от-от станеться щось погане.
Чому ви так вважали?
Бо він так на неї дивився...
наче ненавидів її.
Скучила за мною?
Ти ж знаєш, що так.
Але тебе не було цілий місяць.
Я вже й не чекала.
Ти мене любиш?
Дуже сильно.
Я ж прийшов. Так?
Так.
Може, в нас нема всього, що ми хочемо,
але це,
цей танець...
Цього в нас ніхто не відбере.
Перестань! Геть!
Він шпигував за мамою. Ненавидів її.
Я знав, що Беніто небезпечний. Знав.
- Прийми руки! - Заспокойся!
Годі! Та що з тобою?
Нічого! Це все він! Він наче звір!
Не кажи так!
Він ховався за дверима й підглядав за вами!
- Це правда, Беніто? - Заспокойся.
Ідіть у свої кімнати. Ну!
- Ти в нормі? - Так.
Іди.
Годі вже, Беніто. Я не жартую.
У цьому домі не терпітимуть ніякого насильства.
Іноді мені здається, що ти от-от заговориш.
Та здебільшого я думаю, що цього не буде.
Я не розумію, що діється у твоїй голові.
Звідки стільки страху, стільки ненависті?
Бувають дні, коли я припускаю, що паніматка мала рацію.
Можливо, тобі потрібна допомога, якої я надати не можу.
«І коли я була готова здатися...»
Якщо я тобі скажу, пообіцяєш нікому не казати?
Клянуся Богом.
Мою маму звали Хасінта.
«Тоді він уперше заговорив
і говорив лише про те, що сталося.
Однієї ночі, як це й раніше часто бувало...»
«...його розбудили мамині крики».
Чому ти брешеш?
Дивлячись мені в очі!
Де ти була?
Я тебе вже пів години чекаю!
Пів години!
З ким ти була?
З ким ти трахалася?
Прокинься, Беніто. Тихо!
Чекай тут. Не дивися.
Не дивися.
«Я хотіла спитати, що він тоді відчував,
але він просто переповів події.
Хасінта вчинила так, як би вчинила кожна мати.
Намагаючись забезпечити сину краще життя.
вона забрала його звідти назавжди.
Хасінта розуміла, що ризикує,
але залишатися було ще ризикованіше».
Бідна жінка.
Важливо, що ми разом.
І що ніхто нас уже не скривдить.
Ніколи.
Клянуся своїм життям.
А справжні клятви...
Не порушують.
«Певний час Хасінті вдавалося не порушувати клятву.
Вона влаштувалася працювати на водоочисну станцію.
Хоч Беніто був ще малий, він щоранку
проводжав її до тролейбуса. А щовечора зустрічав.
Він почував, що відповідає за її безпеку».
«Поступово їхній тісний і темний прихисток
перетворився на справжній дім.
Та якось...
Беніто подумав, що помилився, й став чекати наступного,
а потім ще й ще, аж до пізнього вечора».
Гей, малий.
Сідай.
Я відвезу тебе до маминої зупинки.
«Беніто поїхав на тролейбусі до останньої зупинки –
водоочисної станції».
«На мить йому здалося, що він побачив привид,
але – ні».
«Це був його батько, Рене».
«Він вижив і знайшов їх».
Благаю, відпусти мене!
Розв'яжи мене!
Послухай.
Ти не винен у тому, що зробив батько.
Не винен.
Спи спокійно.
Тебе більше ніхто не скривдить.
То мене не заберуть у психлікарню?
Авжеж ні.
Дякую, що довірився мені.
Тепер відпочивай. На добраніч.
«Я не порушувала обіцянок,
та в той момент здавалося, що єдиний спосіб захистити Беніто –
розповісти поліції правду.
Завдяки свідченням Беніто,
його батько сів у тюрму менш ніж через місяць».
Який батько, такий син.
Обидва хворі на голову.
Піду погодую псів.
Якщо бачиш у дитинстві таке насилля, це залишає слід.
Це не так.
Так.
- Зрозуміло... - Я бачила, як убили моїх батьків,
та ніколи не мала бажання завдати комусь болю.
Минуле людини не виправдовує її дій у теперішньому.
То Беніто і є Роздягач?
Не знаю.
Відомо лише, що він навчився в'язати мотузку.
Ще ми знаємо, що Беніто був мовчазний,
і схоже, життя у Рози зменшило рівень його агресії. Це все.
Надто рано робити припущення.
Потрібно більше інформації.
Піду подихаю свіжим повітрям – і продовжимо.
Я тебе чекав.
Тієї ночі, коли ми мали поговорити.
Останнім часом у моєму житті багато складнощів.
Ти жалкуєш?
Усе, чого мене з дитинства вчили...
говорить, що те, що між нами сталося – помилка.
Але...
почуваюся я інакше.
Тепер я дуже розгублена.
І не можу просто...
зосередитися на своїх почуттях.
Мені треба розуміти, як жити далі,
перш ніж наважитися на щось таке,
що ранитиме нас обох.
Не переживай про мене.
До болю я давно звик.
Що тебе так ранило?
У мене був син.
Йому було б уже п'ять років.
Та в 11 місяців він помер.
Я був там.
У його кімнаті.
І заснув...
поряд з ним.
Прокинувся від криків його матері. Він не дихав.
Мене звільнили з поліції.
І правильно зробили.
Як я міг дбати про місто, якщо не подбав про власного сина?
Співчуваю.
Здається, я щось знайшла в щоденнику.
Це було значно пізніше. Беніто було 17 років.
Після того, як Беніто розповів Розі про смерть мами,
все наче стало краще.
Так здавалося Розі.
Аж поки не стався той випадок з собакою.
З Кеною.
Так. З Кеною. Дивись.
«Беніто живе в мене вже сім років, і я тішуся тому, як він змінився.
Нарешті я відчуваю, що він з нами.
Говорить він небагато,
та в нього є захоплення. Наприклад, квіти.
Особливо він любить трояндовий садочок у дворі.
У душі я відчувала, що завдяки мені він уже не той
агресивний малий, якого привезли в монастир.
Ніщо не віщувало того, що сталося потім».
Вона мене вкусила!
Укусила!
Заспокойся, синку!
Кено!
Заспокойся.
Кено.
Кено!
Ти її вбив!
- Вона напала! - Брешеш! Ти її вбив!
- Вона напала! - Чудовисько!
Ти вбивця!
Вісенте.
Не звинувачуй Беніто в тому, що зробила Кена.
Ви маєте помиритися.
Поговори з ним. Він твій брат.
Я не миритимуся з убивцею.
У тому, що сталося, винна Кена, а не Беніто.
Неправда.
Хіба Кена коли-небудь була агресивна?
Твоєму брату наклали 52 шви. Він ледь не втратив руку.
- Краще б він життя втратив! - Перестань!
Не кажи так!
У Беніто було важке життя, й тобі це відомо.
А в мене яке було?
У нього хоч батько був.
Його батько – погана людина.
Тоді чому вони листуються?
«Мені стало цікаво, чи спілкується Беніто з батьком.
Чого він його може навчити?
Прости, Господи, я порушую клятву, бо не маю вибору».
«Єдине місце, де він бував щодня, був трояндовий сад.
Я знайшла листи, які батько слав йому з тюрми».
Ти обіцяла не ритися в моїх речах.
Ти в це віриш?
Ти написав йому, де шукати маму?
Так.
Скажи, що ти не знав, що він з нею зробить.
Її треба було покарати.
Добре, що ти подзвонив, синку.
Де мати?
На роботі.
Отак вона про тебе дбає? Залишає тебе самого
мити посуд?
Якби вона тебе любила, не залишала б самого,
і мене б не покинула.
Жінки, які працюють, нехтують сім'ями.
Вони кидають нас, коли найбільше нам потрібні.
Знаєш чому?
Бо забувають, де їхнє місце.
Час твоєї матері сплив.
Вона більше не вчиться.
А ще хотіла викрасти мого сина – єдиного, хто для мене важливий.
Цього я їй не пробачу.
Тато хотів їй допомогти.
Хотів її навчити.
Але все було марно.
Тому...
він зняв з неї уніформу,
кинув її в бак з водою
і тримав, поки її легені не наповнилися водою.
Він зробив це заради мене.
Скажену собаку...
треба вбивати, синку.
Іди геть з мого дому. Негайно.
Я тебе не знаю.
Ти мені не син.
Ти мені не син!
Проклинаю день, коли зустріла тебе.
Віддаси коробку?
Будь ласка.
Я піду завтра вранці.
Я підслухав розмову Беніто з мамою.
Коли вона пішла в кімнату, я побіг шукати поліцію.
Він же щойно зізнався, що причетний до материної смерті.
Цього достатньо, щоб його заарештували!
Я ВПЕРШЕ БОЮСЯ ЗА СВОЄ ЖИТТЯ.
Скоріше йдіть зі мною!
Заспокойся, хлопче. Сядь.
Нема коли сидіти!
Скоріше йдіть зі мною!
- Мама в небезпеці! - Добре.
Потрібно більше інформації. Скажи, що сталося.
Маму от-от уб'ють.
Беніто уб'є маму!
ЧАС НАСТАВ.
Беніто.
Вісенте.
Мамо!
Ні!
Ні! Мамо!
Мамо!
Цей щоденник у вас уже 15 років. Чому ви не віднесли його в поліцію?
Я відносив. Тому мене й не посадили.
Руку за голову!
Вони не піймали Беніто й хотіли обвинуватити мене.
Роза була його перша жертва.
Треба повідомити Херардо, поки він не вбив наступну жінку.
У наступній серії...
Усе, що ми прочитали – риси, притаманні соціопатам.
Це не допоможе нам його впіймати.
Але допоможе його зрозуміти.
У нас є його фото в 15 років.
Може, його хтось упізнає.
Її схопив Роздягач.
ЖІНКИ В СИНЬОМУ
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко