Hjelp!
Hjelp meg!
Hjelp!
Da den siktede trakk våpen,
handlet jeg i selvforsvar, og hadde ikke annet valg enn å skyte.
Skuddene var dødelige.
Hva med señora Valentina Camacho?
- Vi vet fortsatt ikke hvor hun er. - Tror du hun er i live?
Tror du ikke den kvinnelige politistyrken har satt señora Camachos liv i fare?
Takk, politimester Herrera.
Hva skjer? Dette er en vanskelig dag for oss alle.
Vi jobber med saken.
Vi sparer ingen ressurser,
og jeg lover dere at jeg ikke vil hvile før kollegaen vår er hjemme.
Ingen flere spørsmål.
Vi må finne kollegaen vår i live.
Betjent Valentina Camacho.
Fokuser på parker, elver, dype dreneringssystemer,
vann eller andre steder som ligner der de andre ofrene ble funnet.
Gjør dere funn, så gi beskjed til Lozano, etterforsker Díaz eller meg.
Hvorfor står dere her?
Ikke vær redd. Vi skal ikke hvile før vi finner henne.
- Er dette hans biologiske mor? - Benitos mor, ja.
Og dette er etterforskningen som førte dere til fosterhjemmet?
En del av det. Resten er i kjelleren.
Resten?
Dette er utrolig.
Utrolig.
Avklederen brukte paragraf 169 som en trussel mot kvinner som ville jobbe.
- Så arbeidsplassene må være viktige. - Det er det vi tror.
Var det derfor han tok uniformene?
- Som straff. - Det stemmer.
- Hva heter du? - Jeg heter Ángeles Cruz.
Godt jobbet, Ángeles.
God morgen, kamerat.
- Har dere funnet henne? - Vi jobber med det.
Forstår du følgene hvis vi ikke finner jenta?
Forstår du at alle som sa at dette programmet var en feil, vil få rett?
Avklederen sa at hun var i live. Jeg skal...
Heltinner. Ikke ofre. Det var målet ditt, Emilio.
La meg fortelle deg noe.
At programmet feiler, skal ikke bli mitt ettermæle.
- Jeg skal gjøre mitt beste for... - Hør godt etter.
Hvis Valentina Camacho dør, har du blodet hennes på dine hender.
Og jeg skal personlig sørge for at alle vet det.
Han virket så normal.
Gabina, hør på meg.
Du var ikke den eneste som den drittsekken lurte.
Han hadde et mønster som han fulgte til perfeksjon.
Vannet.
Tauet.
Uniformene.
På bussen tenkte jeg:
"For en tilfeldighet.
Så romantisk."
Men alt var planlagt. Det var nok også en del av mønsteret hans.
Jeg så ham tre ganger på bussen. Han trengte ikke å ta den.
Han kunne ha stjålet en bil, som den med hvitt tak og varebilen.
Men han tok bussen for å snakke med meg og de andre.
Stasjonen er her. Veldig nær holdeplassen.
Det kan være mønsteret.
Det kan være et mønster, men... Beklager, jeg forstår det fortsatt ikke.
Det er for mye informasjon. Vi må filtrere det.
Ofrenes adresser, ut.
- Stedene de besøkte, ut. - Familie og venner, ut.
Adressene til ofrenes arbeidsplasser ligger langs bussruten.
Avklederen forlot likene i nærheten av neste offers arbeidsplass.
Med andre ord, Lucy var i nærheten av bassenget der Nora jobbet.
Nora var i nærheten av kafeen der Paola jobbet.
Paola var i nærheten av Almas skobutikk.
Alma var noen kvartaler unna stasjonen.
Han hadde tolv holdeplasser igjen. Tolv ofre.
Det neste ville vært ved Tacuba-veien.
Díaz, Lozano. Vi setter i gang en operasjon langs Tacuba-veien.
Kom igjen.
Hør etter, mine herrer!
Alt av informasjon dere får fra nå av, enhver telefonsamtale,
alt dere måtte finne relevant, gir dere rett til blåbetjentene.
Overbetjent Romandía og de har ansvaret.
- Er vi klare? - Ja, señor!
Sett i gang!
María. Det er noen som ser etter deg. De sa at det haster.
Hvem er det?
Hvorfor ble dere begge med i politiet? Hvorfor ville dere ikke høre?
Det er ikke deres skyld.
Kan dere ikke leve et normalt liv? Et rolig liv?
- Er det så vanskelig? - Ro deg ned, Luz.
- Hva gjør dere for å finne henne? - Hele stasjonen leter etter henne.
Og før han døde, så sa han at...
...Valentina var i live.
Tror du det en morder sier?
Jeg har ikke noe valg.
Vi finner henne.
Sverg på det.
Du er... storesøsteren.
Sverg på det.
Jeg sverger.
Det er en fontene i øst. En park med avløp.
I vest er det et hotell. Over.
Mottatt. Dere hørte henne.
Díaz, gå til fontenen.
Du går til parken. Jeg drar til hotellet. Ser dere snart. Kom igjen!
Dere søker på vestsiden. Vi går sør for innsjøen.
Hver vannmasse er nøkkelen til å finne partneren vår.
Kom igjen.
- Valentina! - Valentina!
Valentina!
- Noe å se? - Ingenting, señor.
Fortsett å lete.
- Fortsett å lete! - Kom.
Tacuba er ikke det eneste stoppestedet. Hun kan være på hvilket som helst annet.
Det logiske er at Valentina var ved neste stopp
fordi han holdt seg til et mønster og aldri endret det.
Men vi endret det.
Da vi forstyrret planene, improviserte han.
Han gjorde ting annerledes. Han kjøpte et blått tau i stedet for å lage det.
- De har gjennomsøkt nesten hele området. - Vi kan lete et annet sted.
Det logiske ville vært å gjøre et grundig søk på ett stopp,
før vi går videre til neste.
Tacuba-veien, Girasol, Chinampas, José María Mata,
Melchor Ocampo, De la Viga, Virginia, Azcapotzalco.
Azcapotzalco. Jeg kjenner det stoppet.
Det var der Benito fant morens lik.
- Ved vannrenseanlegget. - Hva snakker du om?
Det var der Jacinta ble drept. Det var der Morales fant ham som barn.
Det kan ikke være en tilfeldighet.
Vi avbrøt ham da han følte at vi kom nær. Kan han ha endret mønster?
Selv om han følte presset, hvorfor skulle han endre mønster?
Det gir ingen mening.
Det er en følelsesmessig respons. Han var desperat.
Det er som om han ville fortsette i farens fotspor.
Å drepe moren sin på samme sted og fullføre oppgaven hans.
Hjelp! Hjelp!
Hjelp!
Hjelp meg!
Vent litt.
Faen.
Valentina må være her.
Valentina!
Valentina! Valentina!
Valentina!
Hvis Avklederen brøt mønsteret og prøvde å gjenskape drapet på moren,
kan Valentina være i tanken der hun døde.
Hvordan kan vi vite hvilken tank det er?
Trettisju.
Tank 37!
Hun er her! Hun er bundet.
Gi meg noe så jeg kan tømme tanken!
Valentina. Hei! Våkne!
- Valentina! Valentina! - Hei!
Våkne! Valentina!
- Snakk til meg! - Kom igjen!
Flytt deg. Jeg kan førstehjelp. María.
Er du sikker?
Jeg er sikker. Jeg trenger å være alene.
Men jeg er her hvis du trenger noe. Jeg er ikke langt borte.
Si ifra, så kommer jeg.
Takk.
Ikke vær redd. Hvis hun trenger deg, ringer hun.
Vent og se. Hun ringer.
Takk. La den være. Hvordan har du det?
- Fikk sparken. - Hva?
- Cabos sparket meg i går kveld. - Hvorfor det?
Det spiller ingen rolle. Det som betyr noe, er hva han sa.
Den kvelden vi spiste middag hos ham, fortalte ikke kona ham noe.
Hun fortalte ham ikke at du er i politiet.
- Hva? - Det stemmer.
Det var ikke derfor jeg ble forbigått. Det var min skyld.
Er det sant?
Jeg klandret deg.
Jeg klandret deg, kjære.
Jeg angrer ikke på det jeg sa til ham.
For da han sa meg opp,
følte jeg meg fri. Igjen.
Jeg følte at jeg kunne begynne på nytt. Akkurat som du gjør.
Ikke sant?
Hva er i veien?
Du var så sikker på at det var min feil, så sikker på...
- Jeg vet at jeg sa stygge ting. - Ikke bare sa du dem.
Du burde gå. Det er sent.
Val.
Ulovlig anskaffelse av offisielle dokumenter.
Tilraning av roller.
Ulovlig bruk av politiskilt.
Hindre politiets arbeid. Uautoriserte avhør.
Utgi seg for å være journalist.
Innbrudd.
Nekte å følge ordre fra en overordnet.
Tyveri.
Løgner.
Manipulasjon.
Maktmisbruk.
Det var ikke meningen å gå bak ryggen på noen.
Men de truet med å suspendere oss mens de selv ikke gjorde noe.
- Hvordan skulle vi gjøre jobben vår? - Jobben?
Hva faen snakker du om? Hvilken jobb?
Jobben deres var enkel. Den var ikke å etterforske.
Jobben deres var å smile.
Å posere for bilder, å hilse på turister. Hvilken del av det forsto dere ikke?
Jeg må innrømme...
Dere leverte, om enn på ulovlig vis.
Men hvordan skal vi få folk til å stole på oss
når den første kvinnelige politistyrken ikke kan operere uten å bryte loven?
Jeg har snakket med statsadvokaten. Han vil gjøre et eksempel av dere.
- Fire år i fengsel. - Hva?
Men jeg er en mann som tror på nye sjanser,
og jeg overtalte ham til ikke å tiltale dere.
Bare en liten ting.
Jeg trenger signaturene deres på dette dokumentet.
Der vedgår dere at dere ikke var involvert i etterforskningen
eller pågripelsen av Avklederen fra Tlalpan.
Hvis noen av dere sier noe som strider mot dette dokumentet,
vil alle fire ende i fengsel.
Faen ta dette! De kan dra til helvete!
Folket må få vite hva vi gjorde. Vi kan kjempe mot dette.
Vi kan gå til pressen.
Nei.
Hva mener du, Valentina?
Du hadde rett. Politiet er korrupt, det er motbydelig!
Og de vil lyve for hele landet. Vi må kjempe. De må fortelle sannheten.
Niesen og nevøen min min skal ikke miste moren sin.
De vant for lenge siden, Gabina. Hvorfor ikke bare skrive under?
Hvorfor risikerte dere så mye? For at ingen skal få vite om det?
Vi gjorde det så Avklederen skulle slutte å drepe. Og vi lyktes.
Det hele startet den første dagen vår i Santiago Park.
Da vi lette etter en savnet valp, fant vi liket av Paola Machado.
Avklederen fra Tlalpans sjette offer.
Det de gjør mot dem, er faenskap.
Trodde du at de ikke ville gjøre noe mot dem?
Nei. Men du så det samme som meg.
Har du noen gang sett en så god etterforskningstavle?
- Nei. Egentlig ikke. - Så?
Hadde det ikke vært for dem, ville jævelen fortsatt vært der ute.
Det er derfor de ikke straffes hardere.
Den drittsekken Escobedo vet hva de gjorde.
Det er derfor han gir dem en vei ut uten å straffe dem.
- Dette er ikke bra. - Nei. Men skal jeg gjøre?
Skal du bare stå der, eller kommer du inn?
Pappa.
- Jeg vil slutte i politiet. - Ikke kom med sånt tull.
Jeg skulle aldri vært politimann. Det vet du.
Jeg har aldri klaget. Jeg dro på jobb og tenkte at jeg ville bli vant til det.
Men jeg ble ikke det.
Og de siste ukene har jeg sett Gabina prøve å vinne over familien.
En familie som straffer henne fordi hun liker å være politi.
Du fortjener ikke denne æren.
Det som skjer her er en skam.
Og, ja, Gabina har alltid hatt større baller enn deg.
Det er ikke lett for meg å si dette.
Den kvinnelige politistyrken er offisielt nedlagt.
Hva?
Hvorfor?
Jeg har mine ordrer.
Men hvorfor? Nei.
For vi gjorde alt du ba om og mer til.
Vi går til førstedamen og forteller henne alt.
Det var hun som ga ordren.
I morgen ved middagstid kunngjør vi det for pressen.
Jeg beklager virkelig.
Tilbake til jobben, mine herrer.
Val.
- Hva er klokken? - Det er tidlig.
Jeg kunne ha reddet henne.
Hvem?
Natalia.
Hva tror du de vil si om mamma? Om pappa?
- Hva tror du de vil si om meg? - Dette har ingenting med deg å gjøre.
Tenk på Valentina. Hun er 12. Hva slags eksempel vil du sette for henne?
Nei. Ikke snakk for Valentina. Valentina er mye smartere enn du tror.
Jeg vil bare det beste for deg. Selv om du ikke kan se ting klart nå.
Du skal ikke få barn som ugift.
Nei.
Jeg vil ikke ha barn, punktum.
Er du gal?
Jeg er fri til å bestemme hva jeg vil og ikke vil gjøre.
Hvis du ikke forstår, er det ditt problem.
Du vil være fri.
Greit.
Kom deg ut av bilen min. Kom deg ut.
- Jeg hater deg! - I like måte.
Jeg kunne ikke se henne.
Jeg mener virkelig se henne.
Og jeg vil ikke gjøre det samme mot deg.
Og jeg vil ikke at du skal forandre deg.
Du er perfekt.
Og jeg er glad i deg, Valita. Jeg er glad i deg.
Derfor dro vi til Lecumberri, for å snakke med Goyo Cadenas.
Hva kunne en drapsmann vite om en annen drapsmanns sinn?
Så?
Dette vil ikke bare endre bildet av politiet, herr president,
men hele rettssystemet i Mexico.
Det er en ny dag for Mexico by.
Avklederen fra Tlalpan er død,
og Valentina Camacho er tilbake hos familien sin.
Takket være hvem? Vi takker de modige menn i blått,
som under min ledelse gjennomførte en etterforskning
som hentet direkte fra en detektivroman av høyeste kvalitet.
Jeg vil gjerne sende en veldig spesiell takk til én person.
Uten ham ville Avklederen fra Tlalpan ha fortsatt å drepe nådeløst.
Denne personen er Goyo Cadenas.
Som fra sin celle i det svarte palass Lecumberri
ga oss avgjørende hjelp for å redde Valentina Camachos liv.
Mens han satt i fengsel, ble han uteksaminert som advokat.
Han ble ektemann, far til tre
og nylig ærespolitimann.
Og som takk er han blitt benådet av presidenten.
I dag er det tretti år siden han gikk inn i Lecumberri som forbryter.
I dag går han ut som en helt.
Friheten min sier mye om landet jeg bor i.
Den sier at folk som meg fortjener muligheten til å forandre seg.
Og til slutt...
Jeg kan ikke sette meg uten å takke en nøkkelperson
som gjorde denne grunnleggende endringen i livet mitt mulig.
Jeg snakker om...
...Mexicos president Luis Echeverría Álvarez.
De vil heller klappe for en drapsmann enn en kvinne.
Vel, det kunne vært verre.
Vi kunne ha sittet i cellen han forlot.
Hvorfor?
Alejandro. Vi ble enige om at du ikke skulle dukke opp uten...
Beklager. Jeg vet at jeg skal ringe på forhånd.
- To minutter. - Pappa!
Hei! Alt i orden? Hvordan har du det?
- Pappa. - Hallo. Hallo!
Denne er til deg.
- Takk. - La meg.
DETEKTIV MURRIETAS EVENTYR
Se på første side.
"Til etterforsker María.
Slutt aldri å søke sannheten. Vennlig hilsen Daniel Jacobos."
- Er det bare bøker? - Nei, kjære. Det er så mye mer.
- Kan jeg lese en? - Selvfølgelig. Du kan lese alle.
Kan dere gi faren deres og meg et øyeblikk alene? Si ha det.
- Glad i deg. - Ha det.
Det kvinnelige politiprogrammet har blitt nedlagt.
- Etter alt dere gjorde? - Nettopp på grunn av alt vi gjorde.
Sannheten er... Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Det jeg vet, er at jeg vil være alene.
Takk for denne.
Det er en pen gave.
Men jeg trenger ikke at du gir meg gaver, Alejandro, eller...
...prøver å vinne meg tilbake.
Det jeg trenger, er tid.
Jeg skal finne ut hva jeg har i vente.
Alene.
Jeg forstår.
Og...
Og det respekterer jeg.
Ta all den tiden du trenger.
Jeg skal ikke plage deg...
...i det hele tatt.
Og nå skal jeg gå.
Takk, søs.
Lunsjen din.
Takk.
Gabriel laget det.
Da er det sikkert deilig, ikke sant?
Ja.
Ángeles, kjære, er vennen din her?
Don Lule, dette er Gabriel, jeg snakket med deg om ham.
- Vi spiste her for noen dager siden. - Det husker jeg. Hei.
- Hei. Hvordan går det? - Hyggelig å møte deg.
Finn deg et forkle, så kan vi sette i gang.
- Hva? - Fortalte du det ikke?
Det var en overraskelse, og jeg visste ikke når jeg skulle si det.
Hva var overraskelsen?
Jeg snakket med don Lule om å gi deg en jobb på kjøkkenet.
Det var overraskelsen.
Overraskelse!
Er du seriøs?
Det kan dere finne ut av.
- Ses vi på kjøkkenet? - Ja, señor.
Gjorde du dette for meg?
Det er det kjærester gjør for kjærestene sine. Hjelper dem.
Vi kunne også kysse.
Gabriel, er du klar?
Don Lule venter på meg.
- Her er forkleet. - Takk.
La oss begynne på nytt her.
Tante, fikk du tatt noen forbrytere?
Vi tok faktisk bare én.
- Var han veldig farlig? - Veldig.
Men dere var fire, og han var bare én, ikke sant?
Stemmer.
Så hvis fyren var veldig farlig og dere tok ham,
hvorfor får dere ikke være politi?
Fordi myndighetene ikke trenger oss lenger.
- Men det er ikke rettferdig. - Nei, det er det ikke.
Hvorfor starter du ikke en demonstrasjon?
Fordi dette er mye mer komplisert.
Myndighetene bryr seg bare om hvordan de tar seg ut.
De har aldri brydd seg om hva som er rettferdig.
De vil bare bli tatt bilder av og få folk til å fortelle dem at de er fantastiske.
Tante?
Tusen takk, kamerat Castellanos, for dine hyggelige ord.
Det er sant at Avklederen er død.
Og landet kan endelig sove rolig.
Men hva skjer i morgen?
Er vi forberedt som myndigheter
til å sende våre døtre, søstre, våre mødre til gatene
for å møte monstre som Avklederen?
I tider som disse
må vi tenke på hva som er best for innbyggerne, og handle deretter.
Det er derfor jeg er her for å fortelle at...
- Husk hva du undertegnet på. - Det skal jeg.
Alle sammen, det er med stor ære jeg presenterer Valentina Camacho.
Tusen takk, kamerat María Esther.
Jeg vil starte med å takke alle som var med på å redde meg.
Jeg skylder dere livet mitt.
Og nå vil jeg henvende meg til alle de som tror
at fordi jeg var i fare, må kvinnepolitiets program avsluttes.
Det som skjedde med meg, kunne skjedd hvem som helst.
Og vi må ikke bruke det til å skyve kvinner ut av politiet.
Vi har ofret så mye for å stå her foran dere og ha denne muligheten.
Mange av oss har ikke støtte fra familiene våre lenger.
Hvis vi noen gang hadde det.
Vi har ofret viktige øyeblikk med våre kjære,
med partnerne våre, barna våre.
Og vet dere hva?
Det var verdt det, for det er prisen
for å ha æren av å bære et politiskilt og tjene landet vårt.
Da vi ble uteksaminert, fortalte du oss at vi var byens beste.
Og du tok ikke feil.
Jeg kan aldri si det om meg selv,
men jeg kan si det om disse 15 kvinnene som står foran dere.
Derfor vil jeg på vegne av de 16 blåbetjentene,
takke for at du aldri har vendt oss ryggen.
Og jeg forsikrer at historien aldri vil glemme at du kjempet for oss.
Vi vil aldri svikte deg.
Tusen takk.
Jeg skal ikke svikte dere heller.
Betjent Camacho.
Takk.
Jeg hadde ikke sjekket den andre døren, som var ulåst,
så gjerningsmannen gled til siden, åpnet døren og stakk av.
Vel, jeg må gå.
Men før jeg sier adjø, vil jeg be om et øyeblikks stillhet.
- María, kan du reise deg? - Du store min.
Reis deg.
María de la Torre,
for å ha vist lederskap, ære og tapperhet i tjenesten,
overrekker jeg dette.
Gratulerer, førstebetjent María de la Torre.
Bravo!
- Tusen takk, overbetjent. - Gratulerer.
- Ha en fin kveld. - Takk.
- God kveld. - God kveld.
Dere to oppførte dere veldig rart igjen, men nå tror jeg at jeg vet hvorfor.
Jeg tror vi alle vet hvorfor.
Jeg snakket med ham. Han er en flott mann, men jeg er ikke klar for et forhold.
Hvem trenger å være sammen med noen når man har blåbetjentene?
- Tusen takk. - For hva?
Hva mener du? For alt du gjorde for oss. Og måten du gjorde det på, Val.
Jeg har aldri hørt deg snakke sånn, med sånn...
Jeg vet ikke, besluttsomhet.
- Jeg får gåsehud av å tenke på det. - Jeg også.
Jeg har en kjæreste.
- Unnskyld? - Hva?
Beklager, jeg mente ikke å bytte tema.
Jeg lette etter riktig tidspunkt, men jeg fant det ikke.
Se på henne.
Så stille, men jammen har hun en kjæreste.
Jeg har en kjæreste.
Og venner.
Jeg har venner.
God morgen.
Er det ikke fint å se på himmelen?
Jeg var blitt vant til å se den for meg i celletaket mitt.
Man blir vant til nesten alt. Det er utrolig.
Som at jeg må venne meg til å være familiefar.
Kona mi snorker som et sykt dyr.
Hva gjør du her?
Jeg kom for å gratulere deg personlig.
Dere tok ham. Vel, dere drepte ham.
Spiller ingen rolle.
Og politiet nevnte dere aldri. Ikke én gang.
Vi vet hva vi gjorde. Og det er nok.
Politiet i dette landet
vil aldri la deg nå ditt fulle potensial, María.
Det bør jeg vite. De tok 30 år av livet mitt.
Det ville blitt mer, hadde det ikke vært for deg.
Nei, nei. Ikke meg.
- Jo. - Nei, jeg gjorde ikke noe.
Nå er spørsmålet hva som skjer videre for oss.
Du skjønner...
Alle de årene jeg var innelåst i Lecumberri,
leste jeg masse historier.
Tusenvis av historier.
Det er spesielt én som stadig kommer tilbake til meg
nå som jeg er ute.
Det er en historie om en ung mann som er full av raseri
fordi han led en forferdelig urettferdighet.
Han går til bestefaren sin for å spørre om hvordan han skal reagere.
Bestefaren sier:
"Du skjønner, gutten min,
i alle mennesker bor det to ulver.
Den ene ulven representerer ondskap, hat, sjalusi og raseri.
Den andre ulven representerer fred, kjærlighet og raushet.
Og de fører stadig en hard krig mot hverandre."
Så spør barnebarnet bestefaren:
"Hvem vinner?"
Vet du hva han svarte?
Nei.
"Den du mater."
Jeg føler det samme som gutten.
På den ene siden gir det meg stor tilfredsstillelse å ha hjulpet deg.
Men samtidig føler jeg et sånt hat.
Jeg føler et sånt mørke...
...rope på meg. Trekke meg.
Hvilken skal jeg mate, María?
Den som ga deg friheten.
Den som fikk deg til å avsløre en drapsmann og redde søsteren min.
Ville det være min beste versjon?
Det vil tiden vise.
Tekst: Evy Hvidsten