Допоможіть!
Рятуйте!
ЖІНКИ В СИНЬОМУ
У мить, коли підозрюваний схопився за пістолет,
я, захищаючи своє життя, був вимушений стріляти.
Отримані поранення його вбили.
Командире, а що ж Валентина Камачо?
- Ми все ще не знаємо, де вона. - Вона жива?
Чи не здається вам, що служба в жіночому підрозділі поставила її життя під загрозу?
Дякуємо, командире Еррера.
Чого ви?
Нам усім сьогодні важко, правда ж?
Ми працюємо.
Ми залучили всі сили,
й клянуся: ми не заспокоїмося, поки не повернемо нашу колегу.
Більше ніяких питань. Дякую.
Мусимо знайти нашу колегу живою.
Це офіцерка Валентина Камачо.
Зверніть особливу увагу на парки, річки, каналізаційні системи
й будь-які водойми, що схожі на місця, де знайшли попередніх жертв.
Якщо щось знайдете – повідомте детективам Лозано, Діасу чи мені.
Їдьте! Чого стоїте?
Не хвилюйся, Маріє. Ми не спочинемо, поки її не знайдемо.
Це його біологічна мати?
Так. Мати Беніто.
А це – розслідування, яке вивело вас на той сиротинець?
Це його частина. Решта – в підвалі.
Решта?
Це...
неймовірно.
Неймовірно.
Роздягач використав статтю 169,
щоб погрожувати всім жінкам, які хотіли працювати.
- Отже, має значення місце роботи. - Так ми вважаємо.
Це тому він забирав їхні уніформи?
Це покарання.
Саме так.
- Як тебе звати? - Мене звати Ангелес Крус.
Чудова робота, Ангелес.
Доброго ранку, товаришко.
- Ви її знайшли? - Ми над цим працюємо.
Ви хоч розумієте, що буде, якщо ми не знайдемо дівчину?
Розумієте, що всі люди, які казали, що програма – помилка,
матимуть рацію?
Роздягач сказав, що вона жива. Я...
Героїні. Не жертви. Така була твоя мета, Еміліо.
От що я тобі скажу.
Я не нестиму відповідальності за провал цієї програми.
- Не нестимете, бо я докладу... - Послухай.
Якщо Валентину Камачо знайдуть мертвою, її кров буде на твоїх руках.
І я особисто подбаю, щоб це до всіх донесли.
Він здавався нормальним.
Послухай, Ґабіно.
Ти не перша людина, яку обдурив цей покидьок.
У нього була доведена до досконалості схема.
Вода.
Мотузка.
Уніформи.
Тоді, у тролейбусі,
я подумала:
«Який збіг».
«Це так романтично».
Та все було сплановано.
Навіть це було частиною схеми.
Я тричі бачила його в тролейбусі.
Йому не треба їздити на тролейбусі.
Якби була потрібна машина – він би її вкрав,
як украв авто з білим верхом і бусик.
Але, щоб заговорити зі мною та іншими, він сідав у тролейбус.
Управління тут. Поряд із зупинкою.
Це вписується у схему.
Може, і є якась схема, та я її не бачу.
Забагато інформації. Відкинемо зайве.
Приберемо адреси жертв.
Місця, де вони бували.
Рідних і друзів.
Місця роботи жертв розташовані вздовж маршруту тролейбуса.
Роздягач залишав тіла біля місця роботи наступної жертви.
Дивіться: Лусі знайшли біля роботи Нори.
Нору – біля кафе, в якому працювала Паола.
Паолу – біля взуттєвого магазину.
Альму – за кілька кварталів від Управління.
Дванадцять зупинок.
Дванадцять жертв.
Наступна буде в районі шосе Такуба.
Діасе, Лозано, проведемо операцію вздовж шосе Такуба.
Ходімо.
Увага!
Відтепер усю інформацію, в тому числі про телефонні дзвінки,
все, що вважаєте корисним
повідомляйте жіночому підрозділу.
Вони з капітаном Романдіа залишаються за головних.
- Зрозуміло? - Так, сеньйор!
До роботи!
Маріє.
До тебе прийшли. Кажуть, це терміново.
Ходімо. Хто це?
Чому ви обидві пішли в поліцію?
Чому не послухали нас?
Вони невинуваті.
Хіба ви не можете жити нормальним,
тихим життям?
Невже це так погано?
Заспокойся, Лус.
Що ви робите, щоб її знайти?
Її шукає все управління.
А перед смертю він сказав...
що Валентина жива.
Ти віриш убивці?
Я не маю вибору.
Ми її знайдемо.
Поклянися.
Ти...
старша сестра.
Клянися мені.
Клянуся.
На сході є фонтан. Парк із системою каналізації.
На заході – готель. Прийом.
Добре. Прийняв. Ви її чули.
Діасе – до фонтана.
Ти – в парк. Я – в готель. Зустрінемося.
Швидше!
Прочісуйте західну сторону.
Ми шукаємо на південь від озера.
Щоб знайти колегу, звертайте особливу увагу на будь-які водойми.
Ходімо.
- Валентино! - Валентино!
Валентино!
Щось знайшли?
Нічого, сеньйоре.
Шукайте далі.
- Шукайте! - Ходімо.
Такуба – не єдина зупинка.
Вона може бути будь-де.
Логічно припустити, що Валентина – на наступній зупинці,
бо він завжди діяв за своєю схемою.
Але ми його перервали.
Поламали його плани. Тому він імпровізує.
Почав діяти не за схемою.
Не зробив мотузку сам, а купив.
Прочесали майже весь район,
та Валентини не знайшли.
Треба шукати в іншому місці.
Логічно було б ретельно прочесати територію біля одної зупинки,
а потім перейти до іншої.
«Шосе Такуба», «Хірасоль», «Чінампас», «Хосе Марія Мата»,
«Мельчор Окампо», «Де ла Віґа», «Вірхінія», «Аскапоцалько».
«Аскапоцалько».
Я вже чула про цю зупинку.
Там Беніто знайшов тіло мами.
На водоочисній станції.
Про що це ти?
Там було вбито Хасінту. Там Моралес знайшов малого Беніто.
Це не збіг.
Він відчув, що ми в нього на хвості.
Може, тому він діє інакше?
Навіщо йому змінювати схему, навіть у стресовій ситуації.
Це безглуздо.
Це емоційна реакція, Ангелес.
Він у розпачі.
І хоче вчинити так само, як батько.
Вбити символічну матір у тому самому місці й завершити його справу.
Рятуйте!
Допоможіть!
Рятуйте мене!
Зачекайте.
Чорт.
Валентина точно тут.
Валентино!
Якщо Роздягач відійшов від звичної схеми
і хоче відтворити вбивство матері,
Валентина, напевно, в тому ж баку, де загинула його мати.
І як нам знати, який то був бак?
Номер 37.
Бак номер 37!
- Вона тут! - Справді?
Так. Зв'язана.
Дайте щось важке. Треба спустити воду!
Валентино. Гей! Отямся!
- Валентино! - Гей!
Отямся! Валентино!
- Валентино, скажи щось! - Ну!
Відійдіть. Я вмію надавати першу допомогу.
Ти впевнена?
Упевнена. Мені треба побути самій.
Але...
Якщо тобі щось знадобиться – я тут, поряд.
Скажи – і я приїду.
Дякую.
Не хвилюйся. Якщо ти будеш їй потрібна – вона подзвонить.
От побачиш. Подзвонить.
Дякую. Хай буде.
А в тебе як справи?
Мене звільнили.
Що?
Учора Кабос мене звільнив.
Чому?
Це не має значення. Важливо, що він мені сказав.
У той вечір, коли ми в них вечеряли,
його дружина нічого йому не казала.
Вона не сказала, що ти служиш у поліції.
- Що? - Так.
Я не отримав підвищення не через тебе. Причина була в мені.
Серйозно?
Я винив тебе.
Я винив тебе, кохана.
Але я не шкодую про те, що йому сказав.
Бо коли він сказав, що мене звільнено,
я відчув, що знову вільний.
Відчув, що можу знову почати з чистого аркуша.
Як ти.
Так?
Що таке?
ти був такий упевнений, що це моя провина, що...
Я наговорив тобі жахливого.
І не лише наговорив.
Тобі пора йти. Уже пізно.
Вал.
Незаконне заволодіння офіційними документами.
Привласнення повноважень.
Неналежне їх використання.
Перешкоджання правосуддю.
Проведення несанкціонованих допитів.
Пред'явлення фальшивого журналістського посвідчення.
Злам і проникнення.
Невиконання наказів старшого по званню.
Крадіжка.
Брехня.
Маніпуляції.
Зловживання владою.
Ми не хотіли діяти потайки.
Та нас погрожували відсторонити, поки решта не робила нічого.
Як ми мали виконувати роботу?
Роботу?
Про що ви, в біса, говорите? Яку роботу?
Ваша робота була усміхатися, а не вести розслідування.
Усміхатися.
Позувати для фотографій, вітати туристів.
Невже це було незрозуміло?
Мушу визнати...
ви отримали результат, хоч і незаконним шляхом.
Але як переконати людей довіряти нам,
коли навіть Перший жіночий поліцейський підрозділ не може не порушувати закон?
Я говорив з окружним прокурором.
Він хоче покарати вас для науки іншим.
- Чотири роки тюрми. - Що?
Але я вірю в другий шанс
і переконав його не висувати проти вас обвинувачень.
Лише одна умова.
Підпишіть...
оцей документ.
Тут ви заявляєте, що не брали участі в розслідуванні справи
чи в арешті Тлалпанського Роздягача.
Якщо котрась із вас скаже щось, що суперечить тексту цього документа,
ви четверо...
сядете в тюрму.
Прокляття! Щоб вони скисли!
Люди мусять знати про нашу роботу.
Ми це опротестуємо.
Давайте звернемося до преси.
Ні.
Як це – «ні», Валентино?
Ти мала рацію. Поліція корумпована. Це огидно!
Вони брешуть всій країні!
Треба боротися. Хай скажуть правду.
Мої племінники не повинні залишитися без матері.
Нас давно перемогли, Ґабіно.
Краще просто підпиши.
І нічого не зробимо?
Навіщо ж ви так ризикували? Щоб ніхто про це не дізнався?
Ми це робили, щоб зупинити Роздягача.
І ми цього досягли.
Усе почалося в перший день служби, в парку Сантьяґо.
Ми шукали заблукалого цуцика, й знайшли тіло Паоли Мачадо.
Шостої жертви Тлалпанського Роздягача.
Те, що їх змушують робити – неприпустимо.
А ти думав, їм це зійде з рук?
Ні. Але ж згадаймо їхню роботу.
Ти коли-небудь бачив таку ідеальну дошку розслідування?
- Ні. Не бачив. - От бачиш.
Усе просто.
Якби не вони – той покидьок і досі був би на волі.
Тому й обійшлися без серйозного покарання.
Цей козел Ескобедо добре розуміє, що вони зробили.
Тому він пропонує їм вихід з ситуації і не висуває обвинувачення.
- Мені це не подобається. - І мені теж, Діас.
Та що я можу вдіяти?
Стоятимеш там чи зайдеш?
Тату.
Я хочу піти з поліції.
Не верзи дурниць.
Мені не місце в поліції.
І ти це знаєш.
Я ніколи не жалівся.
Почав служити й думав, що згодом звикну.
Але так і не звик.
А ще я кілька тижнів дивлюся, як Ґабіна домагається від вас примирення.
Від рідних, які карають її, бо вона рада служити в поліції.
Ти не заслуговуєш на цю честь.
Твої слова – ганьба.
Але в Ґабіни справді яйця більші ніж у тебе.
Мені нелегко це говорити.
Жіночий підрозділ розформовано.
Що?
Чому?
Такий у мене наказ.
Ні. Ми не згодні.
Ми зробили все, що ви просили. Навіть більше.
Тому ми підемо до Першої леді й усе їй розповімо.
Це саме вона так наказала.
Завтра опівдні ми повідомимо про це пресі.
Мені дуже жаль.
До роботи, хлопці. Ходімо.
Вал.
- Котра година? - Ще рано.
Я могла її врятувати.
Кого?
Наталію.
Як думаєш, що говоритимуть про маму?
Про тата?
- Що говоритимуть про мене? - Це тебе не стосується.
Подумай про Валентину. Їй 12 років.
Який ти покажеш їй приклад?
Не говори за Валентину. Вона розумніша, ніж ти думаєш.
Я хочу для тебе найкращої долі. Хоч зараз ти нечітко бачиш, що діється.
Ти не народиш дитини не в шлюбі.
Ні.
Я не народжу дитини. Крапка.
Ти збожеволіла?
Я сама можу вирішувати, що я хочу, а чого не хочу.
Якщо не розумієш цього – це твоя проблема.
Ти хочеш бути вільною.
Чудово.
Виходь з моєї машини.
Виходь.
- Я тебе ненавиджу! - А я тебе.
Я її не розуміла.
Не розуміла.
Не хочу, щоб і з тобою так сталося.
Я не хочу, щоб ти змінювалася.
Ти ідеальна.
І я тебе люблю, Валіто.
Я тебе люблю.
Тому ми поїхали в Лекумберрі поговорити з Ґойо Каденасом.
Чи розумів один убивця думки іншого?
І що?
Пане президент, це змінить не лише імідж поліції,
а й усю систему правосуддя Мексики.
У Мехіко настав новий день:
Тлалпанський Роздягач мертвий,
а Валентина Камачо повернулася до рідних.
Кому ми маємо за це дякувати?
Ми дякуємо нашим мужнім поліціянтам,
чоловікам, які під моїм керівництвом провели розслідування –
блискуче, наче з якісного детективного роману.
Я також хочу особливо подякувати одній людині,
без якої б Тлалпанський Роздягач і досі нещадно вбивав би.
Ця людина – Ґойо Каденас.
Зі своєї камери в Чорному палаці Лекумберрі
він надав нам інформацію, яка допомогла врятувати життя Валентини Камачо.
У тюрмі він склав іспит на адвоката.
Став чоловіком, батьком трьох дітей,
а недавно – почесним працівником поліції.
На знак подяки президент його помилував.
Тридцять років тому його привезли в тюрму Лекумберрі як злочинця.
Сьогодні він виходить з неї як герой.
Моє звільнення багато говорить про те, в якій країні я живу.
Про те, що в ній таким людям, як я,
дають змогу змінитися.
І насамкінець
я б хотів подякувати людині,
завдяки якій стала реальною ця кардинальна зміна в моєму житті.
Я говорю про...
президента Мексики сеньйора Луїса Енчеверрію Альвареса.
Вони радше аплодуватимуть убивці, ніж жінці.
Могло бути й гірше.
Ми могли опинитися в тій камері, яку він звільнив.
Чому?
- Алехандро. - Привіт.
Ми ж домовлялися, що ти не приходитимеш без...
Вибач. Знаю: я мав подзвонити.
- Я лише на дві хвилини. - Тату!
Привіт, привіт. Усе добре? Як ти?
- Тату. - Привіт!
Це тобі.
- Дякую. - Я розпакую.
ПРИГОДИ ДЕТЕКТИВА МУРРІЕТИ
Глянь на першу сторінку.
«Детективу Марії.
Ніколи не переставай шукати правду. З повагою, Даніель Якобос».
Просто книжки?
Ні, синку. Це значно більше, ніж книжки.
- Можна, я одну прочитаю? - Авжеж. Читай усі.
А тепер дайте нам з татом хвилинку. Попрощайтеся.
- Я вас люблю. Бувайте. - Бувай.
Жіночий підрозділ поліції розформували.
Після всього, що ви зробили?
Саме через те, що ми зробили.
І тепер... я не знаю, що робити.
Але знаю, що хочу побути сама.
Дякую за подарунок.
Він прекрасний.
Але не треба дарувати мені подарунки, Алехандро, чи...
намагатися завоювати мою прихильність.
Мені потрібен час.
Я готова зустріти своє майбутнє.
Сама.
Розумію.
І...
І я це поважаю.
Думай стільки, скільки треба.
Я тебе не турбуватиму...
нічим.
А зараз я піду.
Дякую, сестричко.
Обід.
Дякую.
Це Ґабріель приготував.
Тоді мусить бути смачно. Так?
Так.
Ангелес, сонечко, твій друг тут?
Доне Луле, це Ґабріель. Я розповідала вам про нього.
- Ми тут вечеряли кілька днів тому. - Пам'ятаю. Привіт, Ґабріелю.
- Вітаю. - Приємно познайомитися.
Надівай фартух і ходімо на кухню працювати.
- Що? - Ти йому не сказала?
Це був сюрприз. Я не знала, коли йому казати.
Який сюрприз?
Я питала в дона Луле, чи він візьме тебе на роботу на кухні.
Це й був сюрприз.
Сюрприз!
Ти серйозно?
Поговоріть наодинці.
- Я чекатиму на кухні? - Так, сеньйоре.
Ти подбала про мене?
Бо так дівчата поводяться зі своїми хлопцями. Допомагають їм.
Можемо ще й поцілуватися.
Ґабріелю, ти йдеш?
Дон Луле чекає.
- Ось фартух. - Дякую.
Почнімо з цього.
Тітонько, а ти ловила злочинців?
Ми зловили лише одного.
- Дуже поганого? - Дуже.
Але ж вас було четверо, а він – один. Так?
Саме так.
Якщо він був такий поганий, а ви його впіймали,
то чому вам не дають служити далі?
Бо ми більше не потрібні уряду.
Але це несправедливо.
Авжеж.
То чому ти не організуєш протест, як раніше?
Бо річ не тільки в цім.
Члени уряду дбають лише про свій імідж.
Їм завжди було начхати, що справедливо, а що ні.
Головне – щоб їх фотографували
й казали, які вони прекрасні.
Тітонько.
Дякую за ваші теплі слова, товаришко Кастельянос.
Роздягач мертвий, це правда...
і країна може нарешті спати спокійно.
Але що буде завтра?
Чи готові ми, уряд,
відправити наших дочок, сестер і матерів на вулиці – боротися
з такими чудовиськами, як Роздягач?
У такі моменти
ми мусимо думати, що краще для народу, й діяти відповідно.
Тому я хочу оголосити, що...
Пам'ятай, що ви підписали.
Пам'ятатиму.
Товариші,
для мене честь представити вам Валентину Камачо.
Дякую вам, товаришко Марія Естер.
Насамперед хочу подякувати всім, хто сприяв моєму порятунку.
Я зобов'язана вам життям.
А тепер хочу звернутися до всіх, хто думає,
що через небезпеку, в якій я опинилася, жіночий підрозділ треба розформувати.
Те, що сталося зі мною, могло статися будь з ким.
Але нехай це не відвертає жінок від служби в поліції.
Ми багато чим пожертвували, щоб бути сьогодні з вами й мати цю можливість.
Багато хто з нас залишився без підтримки рідних.
Та й чи мали ми її раніше?
Ми пожертвували часом, який могли провести з коханими,
з батьками, з дітьми.
І знаєте що?
Це виправдана жертва, бо такою є ціна
честі носити поліцейський жетон і служити нашій країні.
Коли ми закінчили навчання, ви сказали нам, що ми найкращі в місті.
І ви не помилилися.
Не говоритиму про себе,
та скажу, що ці 15 жінок, які стоять перед вами – найкращі.
Тому від імені 16 поліціянток
я дякую вам за те, що завжди нас підтримували.
Запевняю вас: те, як ви за нас боролися, назавжди ввійде в історію.
Ми вас ніколи не підведемо.
Дуже дякую.
Я вас теж не підведу.
Офіцерко Камачо.
Дякую.
Я не перевірив, а другі двері були незамкнені.
І порушник прослизнув до них, відчинив і втік. Отак просто.
Ну, мені пора йти,
та перш ніж попрощатися, попрошу хвилину вашої уваги.
- Маріє, встань, будь ласка. - Оце так.
Устань.
Марія де ла Торре,
за твої лідерські якості, проявлені на службі благородство й героїзм
вручаю тобі оце.
Поздоровляю, лейтенантко Маріє де ла Торре.
Браво!
- Дякую, капітане. - Поздоровляю.
- Що ж, на добраніч. - Дякую.
На добраніч.
Ви знову дуже дивно поводилися, але цього разу я зрозуміла чому.
Думаю, ми всі знаємо чому.
Я з ним говорила. Він чудовий чоловік, та я поки що не готова до стосунків.
Ну... а нащо хтось потрібен, коли в тебе є дівчата в блакитному?
Дякую тобі.
За що?
Як це – «за що»? За все, що для нас зробила.
І як ти це зробила, Вал.
Я ще не чула, щоб ти говорила так...
Не знаю, так рішучо.
- У мене мороз по шкірі, як згадаю. - І в мене.
У мене є хлопець.
- Перепрошую? - Що?
Вибачте. Не хотіла змінювати тему розмови.
Я чекала на слушний момент, та не дочекалася.
Ти ба.
Така тиха, а хлопця має.
У мене є хлопець.
І подруги.
У мене є подруги.
Доброго ранку.
Приємно дивитися на небо, правда ж?
Я звик уявляти його собі, дивлячись на стелю в камері.
Людина майже до всього звикає. Це неймовірно.
Наприклад, тепер я мушу звикнути до сімейного життя.
Дружина хропе, як хворий звір.
Чому ви тут?
Прийшов особисто вас поздоровити.
Ви його впіймали.
Тобто, вбили.
Та байдуже.
А поліція про вас навіть не згадала. Ні разу.
Ми знаємо, що зробили. Цього достатньо.
Поліція цієї країни
ніколи не дасть тобі повністю розкрити потенціал, Маріє.
Я це добре розумію. У мене вони вкрали 30 років життя.
Я б і далі сидів, якби не ти.
Ні. Це не моя заслуга.
- Твоя. - Ні. Я нічого не зробила.
Питання в тім,
що на нас чекає далі.
Розумієш...
усі ці роки, які я провів за ґратами в Лекумберрі,
я читав.
Тисячі історій.
І тепер, на волі, мої думки постійно повертаються
до однієї з них.
Це оповідь про одного хлопця, якого переповнював гнів,
до якого поставилися дуже несправедливо.
Він пішов до діда й спитав, що він має зробити у відповідь.
А дід каже:
«Знаєш, мій хлопчику,
у кожній людині живе двоє вовків.
Один являє собою зло, ненависть, заздрість і гнів.
А другий – мир, любов і щедрість.
І між ними постійна точиться несамовита боротьба».
Тоді онук питає діда:
«І який перемагає?»
Знаєш, що відповів дід?
Ні.
«Той, якого ти годуєш».
Я почуваюся так само, як той хлопець.
З одного боку я дуже задоволений, що допоміг тобі.
Та водночас, мене пече ненависть.
Я відчуваю...
що мене кличе темрява.
Тягне мене до себе.
Якого вовка мені годувати, Маріє?
Того, який подарував вам свободу.
Того, який допоміг упіймати вбивцю і врятувати мою сестру.
Чи оберу я цього вовка?
Лише час покаже.
ЖІНКИ В СИНЬОМУ
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко