Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ÎN 7 MAI 2022,
MARI ARTIȘTI DE COMEDIE LGBTQ+ DIN TOATĂ LUMEA
S-AU REUNIT LA GREEK THEATRE DIN LOS ANGELES
ÎN CADRUL UNEI SERI ISTORICE DE COMEDIE.
Artiștii care își pot folosi experiența de viață
în slujba schimbării la nivelul societății
sunt cei care au capacitatea de a schimba lumea.
A FOST NEVOIE DE 100 DE ANI,
DE GENERAȚII DE COMICI NEABĂTUȚI ȘI DE NENUMĂRATE GLUME.
Când aveam 14 ani, i-am spus mamei
că vreau să fac comedie, iar ea a spus:
„Poate ar fi mai bine dacă ai muri.”
Când vezi comici queer,
nu cred că înțelegi ce greutăți au înfruntat
ca să ajungeți să-i vedeți la televizor,
în filme sau pe Instagram.
Sunt praf la asta, deci...
Arăt în regulă?
Când mi-am început cariera, erau foarte puțini comici queer.
Mai degrabă auzeai de droguri decât de persoane gay.
Când am început eu,
dacă cineva spunea că e gay, cam toată lumea scutura din cap
sau se asigura că a auzit bine.
Toți au câte o poveste cu cineva care a strigat: „Poponarule!”
Cineva a zis: „Jidanule!” Am răspuns: „Da?”
Îmi ascundeam orientarea când mi-am început cariera de comic.
Acum 40 de ani. Ce dracu'?
Le provoca teamă oamenilor.
Se ascundeau ca să-și protejeze cariera, apoi trebuia să ia acea decizie dificilă.
„Îmi declar orientarea. Nu mă mai ascund.”
Adică: „Ajunge! Lucrurile trebuie să se schimbe, să evolueze.
Să-i dăm bătaie!”
Revoluția nu va fi transmisă în direct.
Nu este o mișcare legată de preferințele sexuale.
Este o mișcare legată de dreptul de a iubi.
Chiar dacă nu mai fac în veci sex cu o femeie, tot lesbiană rămân.
E esențială ideea că putem fi văzuți,
că merităm să fim văzuți și că avem umor.
N-aș fi o lesbiană fericită.
Au fost mulți înaintea noastră. Facem asta de ceva vreme.
O echipă foarte mare de oameni care transcend timpul și epoca.
A fost un adevărat periplu.
Comicii queer, istoria queer, toate astea merită discutate.
Acum e momentul când se poate.
Sunteți gata să scrieți istorie?
OUTSTANDING: REVOLUȚIA COMEDIEI
STAND OUT - GREEK THEATRE LOS ANGELES, 7 MAI 2022
Ținem un spectacol
cu 22 de artiști de comedie LGBTQ+.
Acum 20 de ani nu ar fi fost posibil.
E nemaipomenit.
Mi-e mult mai bine acum ca artist de comedie stand-up
decât mi-a fost oricând altcândva.
Fiindcă, timp îndelungat,
oamenii ca mine au fost excluși.
A fi gay era un lucru pe care te temeai să îl recunoști.
La începutul carierei mele exista multă homofobie.
Trebuia să ai grijă ce faci, cu cine vorbești și cine e la curent.
Așa era pe atunci, înțelegeți?
Îți era amenințată întreaga carieră, viața.
Salut! Persoanele gay vor să se distreze.
Acum e acceptat orice tip de comedie. N-aș fi crezut că e posibil cât trăiesc.
- Dacă îți convine. - De minune.
- E bine. - Da. Suntem în extaz.
Suntem împreună în aceeași cameră.
E nebunie curată. Da. Serios. E deosebit.
La începutul carierei mele,
urma să apar în Last Comic Standing.
Am întrebat: „Să-mi fac griji că mi-am declarat orientarea?
Gluma mea la televiziunea națională
e despre faptul că sunt gay.”
Au zis: „Da, asta ești tu. Nu ai de ce să te ascunzi.”
Am zis: „Mișto!”
Iar asta s-a întâmplat doar grație celor de dinaintea mea.
Fata asta a fost dată afară din niște țări
din cauza interesului furibund față de mișcarea feministă
A făcut foarte multe pentru femei. Să o primim călduros!
Robin Tyler!
Uneori, pe oameni îi supără materialele mele. Nu știu de ce.
Eu spun doar adevărul, dar îi deranjează adesea.
Un tip s-a ridicat și a fost foarte răutăcios.
„Auzi... Nu-mi place ce spui.”
Apoi a spus singurul lucru care credea că m-ar răni: „Ești lesbiană?”
Eu am zis: „Tu ești alternativa?”
SCENĂ - ROBIN DUBLA 1
Când ți-ai dat seama că ești gay?
Când m-a adus pe lume doctorul. De fapt nu m-a adus el.
M-a adus mama. El m-a plesnit și eu am ripostat.
Atunci am știut că-s lesbiană.
Mi-am declarat orientarea când aveam 16 ani, în 1958.
Îmi spuneam „mica lesbiană de prerie”, căci eram din preria canadiană.
Citisem un articolaș în care se spunea:
„Dacă ești femeie și iubești altă femeie, ești lesbiană.
Oricât ți s-ar spune că greșești, dacă simți că e bine, așa e.”
Semnau Del Martin și Phyllis Lyon.
Mi-am zis: „Grozav! Sunt lesbiană. O să le spun tuturor.”
Parcă aflasem că-s în zodia Berbecului.
M-am dus acasă și i-am spus mamei. Nu i-a picat bine.
Dar, grație unui articol, nu m-am simțit vinovată
și nu m-am ascuns niciodată.
Când te ascunzi, ești ca îngropat de viu. Ajungi să te sufoci.
M-am mutat la New York în 1962
și am întâlnit o femeie care semăna leit cu Audrey Hepburn.
Pat Harrison.
I-am spus: „Te iubesc și o să te iau de soție.”
Partenerului ei nu i-a picat bine.
Dar am fost cu Patty timp de 55 de ani.
Am devenit trupa de comedie „Harrison și Tyler”.
Să știți că eu și Patty ne-am cunoscut în condiții bizare.
Da, eu conduceam camionul, iar ea îl încărca.
Pe atunci, aveam scheciuri feministe,
dar și publicul era format din gay și lesbiene.
Tot mai mulți oameni începeau să își declare orientarea,
fiindcă se înfiripa mișcarea pentru drepturile persoanelor gay.
În 1969 a avut loc revolta de la Stonewall.
În lumea gay, a avut mare răsunet,
fiindcă era prima dată când ne-am afirmat drepturile.
Revolta de la Stonewall e considerată în general
drept începutul activismului gay.
Stonewall era un bar din Greenwich Village, New York.
Era frecventat de gay.
Poliția a făcut o razie acolo.
Iar oamenii au ripostat.
Mișcarea politică pornită acolo ținea, în definitiv, de asumarea orientării.
Persoanele gay din mișcarea de rezistență își doreau propria revoluție.
În țara asta a existat și va exista mereu o cultură queer.
Stonewall e un reper foarte important,
dar nu acolo a început.
Au existat oameni care s-au afirmat înainte de Al Doilea Război Mondial.
Rae Bourbon e exemplul perfect.
În ciuda zvonurilor contrare,
numele meu e Rae, nu Mary.
Și, dacă ați auzit vreo bârfă răutăcioasă,
vă asigur că e absurdă.
În anii '20 s-au făcut mari progrese în materie de vizibilitate.
„PANSELUȚE LA PARADĂ”
Dar Marea Criză și apoi Al Doilea Război Mondial
ne-au împins într-o eră conservatoare.
După Al Doilea Război Mondial au apărut Spaima Roșie și Spaima Lila,
când se credea că persoanele gay erau o amenințare la adresa securității.
Majoritatea artiștilor de stand-up din anii '50 și '60 erau heterosexuali.
Mulți dintre aceștia erau definiți în arta lor
de teama de a fi percepuți drept gay.
Mel Brooks și Carl Reiner, mari comici,
dar cu atâtea poante centrate pe teama și angoasa
de a nu părea cumva gay!
Mă fascinează când ne povestești
despre marile personaje istorice.
Mă intrigă generalul Custer.
Un poponar.
Nu, vorbim de generalul Custer. Era general.
Am fost acolo, Charlie. E poponar.
A fost o perioadă foarte represivă.
În epoca de după Stonewall, s-a întrezărit o întreagă falie culturală
și cred că această schimbare s-a oglindit în tipurile de comedie produse.
Ultima șansă!
Dacă în 20 de minute nu vrea nimeni întâlnirea la grătar pe nevăzute, anulez!
Harrison și Tyler au avut o emisiune cu scenariul meu.
O să anulez turneul de rulat tutun
și o să mă duc la jos, să fac ceva obscen în jacuzzi.
Erau în mare vogă, făceau echipă și în afara emisiunii,
dar nu erau declarați în emisiune.
Bună dimineața, îngeraș!
Bună, roșcato!
Te superi dacă fumez?
Vai, dar deloc!
Pe atunci nu era acceptat în mod normal să spui pe scenă că ești gay,
cu excepția situației în care aveai un public de orientare gay,
într-un loc unde toată lumea știa că ești gay,
deci puteai vorbi despre asta.
VALUL LESBIAN
Țineam spectacole la Hotelul Fairmont din San Francisco.
Un public foarte conservator.
Directori de firme sau oameni din clasa de sus.
Dar în timpul săptămânii renunțam la codul vestimentar
și veneau lesbiene care dansau în trening și șlapi.
Cu ochelarii ăia mici.
Era fantastic.
Nu mă consider o artistă clasică de stand-up.
Personajele au fost mereu centrale.
Reprezint comunitatea heterosexuală.
Vreau să îmi ofer ajutorul comunității homosexuale.
Am adus un quiche al păcii.
Vă spun sincer, multă lume din în Calumet City credea
că quiche provoacă homosexualitate.
Bărbații adevărați nu mănâncă quiche. Garantez că nu știu cum se scrie.
Am creat personaje, de la bun început,
din dorința de a face o lume mai bună.
Sunt Ernestine Tomlin, de la compania de telefonie AT&T.
Am simțit că Ernestine putea schimba lumea.
De parcă putea să pună capăt monopolului AT&T
și să fie totul mai bine.
Nu, nu este o țară.
Nu, suntem mult mai mari.
Foarte des, comedia ne oglindește experiențele trăite.
Poate că îți arată calea, îți spune sau îți dă un indiciu
despre cum ar putea fi lumea.
Pe strada asta locuiesc două doamne drăguțe,
într-o casă cu trei căței în curte.
Când le-am întrebat de ce în casa lor nu e niciun tătic, au zis că-s lesbiene.
Și le-am ieri văzut pupându-se la despărțire, pe verandă.
Cred că o să-mi schimb numele din Edith Ann în „Lesbiană”.
Sună simpatic.
Îmi era cunoscută orientarea oarecum, în rândul publicului gay.
Nu făcusem nicio declarație, nu ținusem nicio conferință de presă.
Erau anii '70, oricum.
Mi s-a propus să apar pe coperta Time în '75, ca să mă declar.
M-am simțit jignită că au crezut că mi-aș vinde sexualitatea sau viața
ca să apar pe coperta Time.
„SUNT HOMOSEXUAL” CURSA GAYLOR PENTRU ACCEPTARE
Voiau doar un articol despre persoanele gay,
ceea ce era în regulă, dar era prea devreme ca să te declari.
DREPTURILE PERSOANELOR GAY: APARE UN RECUL?
Lumea nu accepta încă.
Isus mă iubește
ACTIVISTĂ ANTI-GAY
Anita Bryant a fost vânzătoare de suc de portocale.
Acum nu mai e.
Grupul ei luptă pentru abrogarea noii legi din Dade,
care îi protejează pe homosexuali.
Anita Bryant era „cântăreață”.
S-a trezit că a regăsit creștinismul
și a decis să ducă o campanie de eliminare a drepturilor homosexualilor.
Au început să se opună drepturilor gay în toată țara,
Vorbim despre pericolul reprezentat de homosexuali pentru copii.
Ar avea efecte ample asupra copiilor și a poporului.
Nu mă deranjează că au regăsit credința, dar de ce nu i-a schimbat deloc asta?
Homosexualii nu se pot reproduce biologic,
dar țin să se reproducă racolându-ne copiii.
Mă numesc Harvey Milk
și am venit să vă racolez!
M-am săturat să-i ascult pe cei ca Anita Bryant
cum răstălmăcesc Biblia ca să corespundă viziunii lor deformate.
Comedia a devenit un act de rezistență.
Să-i poți face să râdă și, când râd, să se relaxeze, apoi, gata!
I-ai captivat.
Numai melomanii o urăsc pe Anita Bryant mai mult decât homosexualii.
Anita Bryant ne-a silit să înțelegem că trebuie să ne organizăm ca să ripostăm,
iar umorul era o parte importantă a mișcării.
SEARA STELELOR PENTRU DREPTURI 1977
ÎN 1977, LILY TOMLIN A FOST VEDETA SPECTACOLULUI PENTRU DREPTURILE GAYILOR
DE LA HOLLYWOOD BOWL „SEARA STELELOR PENTRU DREPTURI”
Mulțumesc.
STRÂNGEREA DE FONDURI A FOST O REACȚIE...
Vă mulțumesc mult.
...LA CRUCIADA ANTI-GAY DUSĂ DE ANITA BRYANT
E înduioșător să fiu primită așa de călduros.
Mai știți, pe vremuri, când luam un tub de vopsea
și mergeam la viaduct, să mâzgălim cuvinte porcoase?
Și a doua zi, când te duceai, un adult modificase în „bula”?
Seara Stelelor milita, ca titulatură, pentru drepturile omului,
dar a fost, practic, dedicată persoanelor gay.
Și, desigur, pe atunci nu era nimeni gay.
Erau doar timizi.
Era plin de persoane gay în public. Voiam să merg să-l văd pe Richard Pryor.
Producătorul m-a rugat să-l invit pe Richard Pryor.
Ne împrieteniserăm de când apăruse în primele mele emisiuni.
Eram suflete înrudite din perspectiva comediei.
Era feblețea mea.
Am zis: „Dacă îl vrei pe Richard, o să îl primești.”
Am venit aici
pentru drepturile omului și...
Mulțumesc.
Am aflat că, de fapt, ideea e
să nu fii prins cu o sculă în gură.
Când s-a declarat Richard, publicul a fost în delir.
Și un afurisit a venit aici și s-a declarat gay.
„Da. O sug.
Și sunt primarul orașului. Cred că am tot dreptul s-o sug.”
Și nimeni n-a făcut nimic.
Cum se spune în politică, toată lumea s-a eschivat.
Eu am supt-o.
În 1952, i-am supt-o lui Wilbur Harp.
A fost minunat.
Richard Pryor e printre marile stele ale comediei queer,
dar n-avem voie s-o spunem.
A vorbit fără remușcări despre toți cei pe care i-a iubit
și belelele în care intrase.
Și în ziua de azi sunt uluit de sinceritatea lui din anii '60 și '70.
Wilbur se oferea cu voluptate și îți prindea mijlocul între coapse.
Îți dădeai drumul imediat.
Și, de la asta, Richard a trecut la...
Nu văd negri pe aici.
Văd doar vreo patru, pe care i-ați împrăștiat prin sală.
A simțit că e la un spectacol pentru albi, iar asta i-a picat prost.
Dar voi, albii, vă distrați de minune.
Vă cereți dreptul.
Și a făcut publicul arșice.
Când negrii ardeau în Watts,
voi vă făceați de cap pe Hollywood Boulevard.
Vi se rupea de asta.
Știam că e posibil să se întâmple așa ceva.
E o seară a drepturilor omului.
Iar eu sunt om.
La final, a zis: „Mânca-mi-ați curu' de negru bogat”. Și a plecat.
Evident, era vuiet în sală.
Am zis: „Ei bine...
Și-a spus cuvântul. Foarte frumos.”
PRYOR ATACĂ PUBLICUL LA SPECTACOLUL PENTRU GAY
Noi, comicii, suntem în avangarda tuturor luptelor.
Lumea crede că, dacă suntem gay, avem totul în comun. Dar nu e așa.
Există un întreg spectru.
Există misogini gay.
Există rasiști gay. Lumea trebuie să înțeleagă asta.
Asta face comedia.
Ea e zahărul în care e învelit medicamentul.
Dacă râzi, n-o să vrei să pocnești persoana care te face să râzi.
Orice comic care, prin opera sa, demască
bigotismul și ura care ne limitează și ne controlează posibilitățile
e un activist.
Niciun comic nu își mai declarase orientarea.
Patty insista să o fac, dar nu știam cum s-o fac haios.
Nu aveam pe cine să imit. A trebuit să o iau de la zero.
Următoarea invitată are un nou album, Always a Bridesmaid, Never a Groom.
S-o aplaudăm pe Robin Tyler!
Am ajuns să particip la Norm Crosby Show ca lesbiană.
Prima de la televizor.
Aici nu merge programul cu soț și fără soț, nu?
Cu soț și fără soț. Gayi ies lunea, heterosexualii, marțea.
Cum vine asta?
Mergeam pe stradă cu Terry, gay și mândru de asta.
Un tip i-a zis: „Știu ce ești! Ești homosexual d-ăla.
Ar trebui să vă ia pe toți și să vă ducă pe o insulă.”
Terry a zis: „Ne-au dus, dragule. Pe Manhattan:”
Apoi am glumit spunând că Anita Bryant e, față de creștinism...
...ce e coloratul după numere față de artă.
A doua zi, ziarele scriau
că lesbiana Robin Tyler s-a luat de Anita Bryant.
Și am pierdut contractul cu televiziunea.
A fost o mare lovitură.
Tocmai când primeam atenție și se întâmplau lucruri minunate.
A fost dureros.
Fiindcă era un act de curaj.
Îmi iau adio de la ziua de azi
Arată-mi drumul spre cea de mâine
Am făcut ce trebuia
A fost o dovadă de mare curaj și angajament.
Fiindcă orice cuvânt e un glonț.
Ești o armă încărcată și tot ce spui își poate găsi o țintă
căreia să nu-i convină ce aude.
A fost un risc.
De asta nu ne-am declarat orientarea în anii '70 și '80, futu-i!
Fiindcă a existat mereu acest risc.
GOLFUL SANTA MONICA NU VOM MAI TĂCEA!
PARADA GAY DIN VEST
Nu faci un asemenea progres fără să întâmpini opoziție.
Știam, așadar, că nu pot să cedez, și i-am spus lui Patty că voi lupta mereu,
pentru că prin comedie oamenii puteau auzi ce nu auzeau altfel.
Dacă nu știi persoane gay, te pot speria.
Când am început să ne declarăm,
deodată, oamenii au aflat că au un fiu, un văr, pe cineva gay.
Nu se mai râdea pe seama noastră.
LEGEA ANTI-DISCRIMINARE ABROGATĂ
Nu ne motivează iubirea de putere.
Ne motivează puterea de a iubi.
Ea ne va hrăni.
Căci vrem libertate. Vom avea libertate.
Vom avea libertate. Căci suntem pretutindeni!
SUNTEM PRETUTINDENI
Trebuie să ușurezi viața oamenilor în orice fel posibil,
ca toată lumea să aibă șanse trainice, egale de a răzbi în viață,
de a se împlini, toate astea.
Așa abordez eu comedia.
Poate că a avut ceva efect.
Când eram mică, nu auzeai de gay, iar eu sunt gay.
Și două femei,
două artiste de estradă demne, luptau pentru schimbare,
fiecare în felul său, în anii '70!
Există o persoană deosebită, Jane Wagner,
care a contribuit mai decât oricine, prin talentul său, la ceea ce am făcut
și cu care împart această onoare.
Vorbeau despre curaj, asumare, și afirmarea adevărului în fața puterii.
În anii '70, persoanele gay începeau să se afirme.
Sperai că până la urmă avea să vină și al doilea val de comici.
Am marea fericire să vă prezint o persoană foarte specială.
O clipă, mi-e poftă de o banană
Apoi vreau un o scoică delicioasă
Haideți, dați-mă în vileag!
Sandra Bernhard.
Am admirat-o pe Lily Tomlin
de când am văzut-o prima dată, demult, la Laugh-In.
Mi-a deschis ochii.
Toți avem nevoie de repere.
Sunt importante.
Legătura pe care o avem cu alți artiști gay
e foarte puternică.
Iar Sandra era pur și simplu...
Tot ce făcea mă inspira să fiu ca ea.
Comedia e balsamul care spune:
„O să ne alin, o să-ți alung temerile
și o să te eliberez de propria reprimare.”
Cinstit ar fi să-i dăm și pe unii dintre voi în vileag.
Cei mai mulți știau cine era Sandra Bernhard
fiindcă apăruse în Regele comediei,
un film de Martin Scorsese cu Robert de Niro,
și a devenit și mai faimoasă pentru aparițiile la David Letterman.
De câte ori apărea, era un eveniment.
- Înainte de final... - Vrei să vezi cum nasc?
Încetează! Nu vrem să...
Îmi place să cred că fac spectacol de varietăți,
fiindcă include toate elementele de estradă.
E ca o reînviere a anilor '70,
când spectacolele de varietăți
erau de bază în divertismentul din SUA.
Voi fi acolo.
Spectacolele de varietăți din anii '70 erau ca un caleidoscop.
Aveai personaje, numere de musical, costumații.
Tinerii queer din anii '70
își spuneau: „Așa vreau să trăiesc.”
Emisiunile de varietăți aveau un loc de frunte în copilăria mea.
Îmi ziceam: „Asta vreau să fac.”
Am prins drag de Flip Wilson, dintr-o emisiune.
Și Geraldine era plină de farmec.
Te-am marcat demult.
Nu era doar un bărbat în rochie.
Era Geraldine, amuzantă, în travesti.
Sunt mare fan al varietăților și am scris o grămadă de scheciuri.
Am fost la $1.98 Beauty Contest și am câștigat concursul.
Am crezut că e Kris Kristofferson, deci...
Se uitau la acele emisiuni
și poate că se recunoșteau într-un cântec,
într-o costumație sau într-un actor.
Acum 50 de ani!
Aceste emisiuni erau un cuib al fanteziei queer implicite și explicite.
Creau un model al posibilităților pentru persoanele queer
din anii '60 și '70.
În altă parte nu aveau astfel de modele publice.
Delicios.
În 1984 am cunoscut pe cineva pe nume John Boscovich
și am început să scriem și să lucrăm la cântece,
îmbinând muzica și comedia cu satira
în emisiunea mea, Without You I'm Nothing.
În prima zi de muncă, la prima întâlnire cu șeful,
el m-a dus să vizitez San Francisco, ceva ce nici n-aș fi visat.
Sandra Bernhard a îmbinat relatarea, povestirile, cu cântecele și eleganța.
Era impregnată de sensibilitate queer.
Era un mod cu totul nou de a face comedie.
Am pornit din Strada Lombard, cea mai sucită din lume.
Nu m-am simțit nicicând mai conservatoare.
Încercam să facem ceva amuzant,
inteligent, trăsnit și subversiv.
Without You I'm Nothing avea o pronunțată tentă politică,
fiindcă mandatul lui Reagan debutase
cu politici republicane extreme de sorginte conservatoare și religioasă.
America religioasă se trezește
exact la timp, poate, spre binele țării noastre.
Situația se schimba.
Manifestam emanciparea sexuală și a persoanelor gay, reunirea lor,
și în același timp ne pedepseau pentru asta.
Știu preoți care sunt acum la amvon,
heterosexuali cu vieți normale, care au venit la noi ca homosexuali.
Noi le-am prezentat Evanghelia.
Au renăscut creștini, total schimbați.
Mă gândeam: „De ce ne oprimăm între noi?
De ce vrem să ne limităm unul pe altul?
De ce trebuie să-i frânăm pe alții cu dezamăgirile și traumele noastre?”
„MAJORITATEA” CONTRA GAYLOR
Ideea mișcării de eliberare a persoanelor gay era:
„Vreau să îmi pot exprima sexualitatea în felul meu.”
Avem o cultură gay asumată și mândră,
dar, în anii '80, climatul politic față de persoanele gay
a schimbat drastic direcția culturii gay.
A fost o palmă după ceafă
care i-a forțat pe oameni să militeze în cu totul alt mod.
De la Christopher Street la Castro,
de la Stonewall la săptămâna morții lui Judy Garland,
de la Little Richard la Liberace,
există un ritm incontestabil.
Trăim în vremuri foarte opresive.
Începuse epidemia de SIDA
și cred că s-au făcut multe eforturi,
cum se întâmplă mereu în mandatele republicane,
de a se anihila toate problemele sociale.
Așa a început al doilea val.
Trebuia să fim prezenți și să luăm atitudine în forță.
Am ceva...
Religia din bătrâni...
Ce vreau să te întreb
...și Constituția din bătrâni.
Vreau să știu ceva
93% dintre americani cred că homosexualitatea e inacceptabilă.
Ai răspunsurile
Răspunsurile sunt în cuvântul lui Dumnezeu.
Așa că spune-mi...
Reagan a fost oribil.
A fost greu, dar Sandra era temerară.
Demasca ipocrizia cu sălbăticie.
Jerry Falwell vrea să combată originalitatea
și ne spune și să facem la fel.
Jerry Falwell va ceda în fața originalității.
Era un spectacol foarte distractiv. Absolut impresionant.
Nu poți combate originalitatea.
Originalitatea combate fascismul, rasismul, sexismul, homofobia.
A fost un strigăt de luptă, o echipare în uniforma de război.
Am zis: „Nu o să cedăm fără luptă
și până la urmă o să răzbim.”
„Original” o să scrie pe voi, javre ingrate!
Nu recunoștea nicio regulă în privința sexualității
și îi atrăgea pe oameni ca un magnet.
Am cunoscut oameni minunați. Am avut-o Mary Tyler Moore în emisiune.
Și pe Keith Haring, și pe Madonna.
Unde e? Madonna?
Madonna? Vino!
În cultura queer, există era de dinainte ca Sandra Bernhard și Madonna să vină
la David Letterman și era de după.
- Ce faceți de obicei? - Ne găsești la Kava Bar sau la MK.
- În drum spre Cubby... - Hole.
Jur, cred că m-am scurs pe jos.
Nu-mi venea să cred.
Au pomenit de Cubby Hole, un cunoscut bar pentru lesbiene.
Cred că e timpul să spunem adevărul.
Când vrei tu, scumpo!
- Adevărul. - Detest momentele astea.
Le detest!
- Bine, da! M-am culcat cu Sean! - Bine! Taci!
- Și a fost groaznic! - Bine.
Minți!
- Ascultă... - Cu tine a fost grozav!
Madonna și Sandra erau două femei de succes,
puternice, asumate, care flirtau pe față una cu alta.
A fost foarte benefic pentru comunitatea queer.
Erau vremuri grele și pe plan politic nu se întrezărea nicio ameliorare,
dar existau aceste momente
când puteam întrezări ce ar fi putut să fie.
Astă-seară putem fi împreună, putem discuta despre sexualitate
cu umor, iar oamenii se țin de mâini.
Bărbați, femei. Toți sunt... oameni.
Nu m-au traumatizat anii '80. Slavă Domnului că nu m-au traumatizat!
Sunt un om norocos. Cum sunt mulți alții.
Vă iubesc! Vă mulțumesc că ați fost prezenți.
Sandra însemna în egală măsură teatru, muzică și comedie,
iar asta m-a atras mereu și pe mine.
Când am văzut oameni ca Sandra Bernhard, am realizat
că pot să includ muzică în stand-up, iar din asta rezultă...
ARTISTĂ DE COMEDIE
Acum mai adaug o dimensiune artistică...
Comedia e subiectivă.
Când cânți și la un instrument, măcar nu te simți chiar un bufon.
Ci un bufon cu perucă.
Cum vă simțiți, căcăcioșilor?
Îmi place comedia stand-up.
Are o singură problemă. Merge pe puncte comune.
Iar eu am avut o ascensiune fulminantă în materie de faimă și avere.
Singurii cu care mă pot identifica sunt bogătașii.
E vreun sărac pe aici? Mamă, nici nu te cunosc.
Acest cântec...
Da, acest cântec e dedicat tuturor bogătașilor.
Ascultați, bogătașilor
Frumoși bogătași
Nu e nasol Când blocați iahtul cuiva cu al vostru
Bogătașilor
Lumea queer e o lume bazată pe relația mentor-învățăcel.
Învățăm cine suntem prin prisma oamenilor care ne hrănesc spiritual.
E o comunitate.
- Mă bucur să te văd, frumosule! - Și eu, pe tine.
Mi-ai lipsit.
- Vai, ce fază cu mustățile! - Știu.
Între comedienii gay e o camaraderie.
În mare, ne înțelegem foarte bine și ne iubim unii pe alții.
Chiar dacă ne beștelim în față sau ne luăm la mișto.
Dar ne iubim.
E o camaraderie, o scenă, o familie.
Scott Thompson.
Când eram prin facultate, l-am văzut pe Scott Thompson din Kids in the Hall
la Conan O'Brien și m-a lăsat cu gura căscată.
Era absolut nestânjenit în asumarea orientării gay
și vorbea despre sex.
Scott, ar trebui să faci prezentările.
Da, desigur, Conan! Ți-i prezint pe Randy și Ralph.
- Randy și Ralph! - Ce faceți?
Sau Ralph și...
Le dau pălării diferite ca să-i deosebesc.
- Da. - Dar uneori sunt neastâmpărați.
Erau trei bărbați la televizor, în copilăria mea,
care erau fățiș gay, dar nu li se permitea să se manifeste.
Rip Taylor.
Ia te uită! Perechea ciudată.
Charles Nelson Reilly.
Domina ta s-a sfârșit, Phillip. Femeile vin la mine.
Paul Lynde.
Adevărat sau nu? Cristofor Columb purta cu plăcere chiloți de damă și dres.
E greu să găsești echipaj pentru șase luni.
Bărbații gay erau acceptați câtă vreme se putea râde de ei.
Erau niște tipi scandaloși, amuzanți,
dar pe atunci asta era o sursă de umor.
Când m-am hotărât să fac comedie, am refuzat să mă ascund.
Când m-am asumat în branșă și am început să fac comedie,
m-am gândit că poate sunt comic de stand-up,
dar am descoperit rapid că nu era posibil.
Când am urcat prima dată pe scenă ca amator, în anii '80,
comicul care m-a prezentat
a spus publicului că i-am supt-o.
Adică a zis efectiv că sunt homosexual și apoi m-a adus pe scenă.
Deci publicul era chitit să mă urască.
Și așa a fost de fiecare dată.
Eu tocmai îmi declarasem orientarea. Și a fost foarte greu.
Atunci am decis să creez personaje
ca metodă de a mă descurca în lume, așa cum era ea atunci.
Tot ce însemna Kids in the Hall era plin de sensibilitate queer.
Simplul fapt că erau bărbați în rochii, care arătau bine, era împotriva regulilor.
Doamnă Francesca Fiore, vă bateți soțul?
Poftim?
Nu.
Poate.
Da! Dar e greu să mă abțin.
Scott Thompson părea să nici nu ia în calcul
faptul că nu avea voie să vorbească așa.
M-am despărțit de iubitul meu, Zeke.
Cred că mă înșela.
Mă poreclise „Altul la rând”.
Cu Buddy Cole, am luat stereotipul de bărbat gay efeminat,
l-am întors la 180 de grade
și, în loc să fie el de bășcălie, v-am făcut pe voi de bășcălie.
Acum, că am un bar pentru gay, nu mai pot să mă ascund.
Sunt la fel de cunoscut ca un consilier local.
Și mai e un aspect major
care îl diferențiază pe Buddy Cole de acel tip de personaje,
și anume că avea un comportament sexual fățiș.
Ca gay efeminat, erai ca și castrat.
Dar, cu Buddy Cole, nu exista îndoială că face sex.
M-am gândit că viața se poate schimba subit,
la fel și societatea.
La sfârșitul anilor '70,
a existat o mișcare de acceptare a homosexualilor
în societate și televiziune.
În filme, în cultura pop.
Cartierul Castro, muzica disco.
Tinere, poți merge undeva
Am spus, tinere...
Existau stereotipuri queer
și erau foarte la modă.
Te poți distra în fel și chip
Suntem peste tot!
E distractiv să stai la Y...
Apoi a lovit SIDA.
Misterioasa boală cunoscută drept „ciuma gay”
devine o epidemie fără precedent în istoria medicinei din SUA.
Și am dat înpoi cu 30, 40 de ani.
Instantaneu, aproape peste noapte.
OPRIȚI SIDA!
În acea vreme, bărbații gay erau considerați scârboși.
SIDA VINDECĂ POPONARII
Trebuie să înțelegeți că, în timpul mandatului lui Reagan,
când a izbucnit SIDA s-a ținut o conferință de presă
și toți au început să râdă.
ȘEDINȚĂ LA CASA ALBĂ
La Casa Albă se știe despre epidemie, Larry?
I se spune „ciuma gay”.
Serios. E ceva destul grav.
Rata mortalității e de unu la trei. Mă întreb dacă președintele e la curent.
Eu nu am boala. Tu o ai?
Nu o ai. Sunt ușurat să aud asta, Larry.
Președintele... Cu alte cuvinte, Casa Albă o consideră o glumă?
Sunt de acord să glumim despre orice, despre orice grup, despre oricine.
Dar, dacă gluma izvorăște din ură,
CANCER RAR LA 41 DE HOMOSEXUALI
Nu glumești despre SIDA când mor atâția oameni.
DECESELE PROVOCATE DE SIDA DEPĂȘESC 100.000
A fost o perioadă când comedia era foarte tolerantă cu homofobia.
Dacă nu mă credeți, porniți Spotify
și scrieți „Eddie Murphy poponari”.
Poponarii n-au voie să se uite la fundul meu.
Imaginează-ți că erai fan Eddie Murphy și ăsta era primul lucru pe care-l auzeai.
Sunt îngrozit, fiindcă femeile stau cu ei.
Poate ies într-o seară la club, amicul gay îi dă un pupic
și se duce acasă cu SIDA pe buze.
Pleacă acasă la soț. După cinci ani:
„Dle Johnson, aveți SIDA.” „SIDA? Dar nu sunt homosexual.”
„Da, sigur că nu.”
Sam Kinison a venit la Dangerfield's
cu o glumă în care spunea...
Câțiva poponari și-au tras-o cu niște maimuțe.
Se plictisiseră de fundurile lor, nu le mai ajungeau.
Din cauza asta ne obligă pe noi să ne punem prezervativ.
Țin minte că am văzut spectacolul pe la 16 ani, din public,
și nimeni nu fugea din sală, strigând: „Ce e porcăria asta?
Asta nu e comedie.”
Cei mai mulți râdeau de se spărgeau.
Când SIDA o să se întindă în toată țara ca mucegaiul,
20 de milioane de poponari o să se întrebe:
„De unde o fi apărut? Cum de m-am infectat?”
Cum te-ai infectat? Foarte simplu. Să-ți explic!
Dacă umbli toată ziua cu căcat pe sculă,
sigur te infectezi cu ceva, înțelegi?
A fost crunt, fiindcă nu mă îmbia deloc să mă declar.
Ideea nu era: „Când mă declar.” Era: „Nu mă declar în veci.”
Nu eram asumat pe scenă.
În viața reală, da. Pe scenă, nu.
Nu aveam curajul. Credeam că mi-ar distruge cariera.
Lucram la un club numit Comedy You, în Village,
când a urcat pe scenă Bob Smith.
Era important, fiindcă în anii '80 erau foarte puțini artiști comici gay asumați.
Mă trag dintr-o familie foarte conservatoare.
Nu a fost ușor să le spun alor mei că sunt gay.
De fapt, mi-am făcut anunțul atent gândit de Ziua Recunoștinței.
Am zis: „Mamă, vrei să dai sosul unui homosexual?”
Ea i l-a dat tatei.
Nu existau bărbați gay cap de afiș.
Bob Smith a fost primul gay asumat cu un stand-up la The Tonight Show.
Pe atunci nu înțelegeam cu adevărat
că nu aveau unde merge dincolo de asta.
Agenții, managerii nu știau ce să facă cu ei.
Nu existau roluri pentru ei. Nu aveau niciun loc.
De ce nu mă iei pe tot?
Bine.
- Filmează, nu mă pot abține. - Bravo!
- Mersi! - Mulțumesc!
În primii ani după ce l-am cunoscut, n-am știut că Todd e gay,
deși am lucrat mult împreună.
Apoi și-a declarat orientarea cu totul altfel decât de mine.
Când a făcut-o, era deja un comic cunoscut, consacrat, iubit,
plin de umor, faimos, cap de afiș.
Din orașul iubirii frățești, aplaudați-l pe dl Todd Glass!
Să-l aplaudăm pe Todd Glass!
Cu monologul de azi, dl Todd Glass!
Eram decis să nu mă declar.
Niciodată.
Și am avut un atac de cord.
În Largo, după spectacol.
Fusesem invitat la Sarah Silverman. Erau mulți comici acolo.
După spectacol, am simțit că mă sufoc.
Nu știam ce am. Până la urmă au chemat ambulanța.
Când mă urcau în ambulanță, am strigat la Sarah:
„Sun-o pe iubita mea!” Sarah știa că sunt gay.
Ziceam: „Sarah, sun-o pe iubita mea!”
Știam ce penibil sună. De asta îți pasă ție acum?
De parcă o să zică cineva: „Cred că a făcut infarct. Și că e gay.”
Când eram la spital,
a venit la mine
iubitul meu.
A venit să mă vadă și...
Mi-a adus o floare.
Atunci...
A fost un gest adorabil, o culesese pe drum.
Era o buruiană, cred,
și mi-a vârât-o sub pernă.
Atunci am...
Pur și simplu m-am simțit zdrobit
de faptul că asta era viața noastră.
Apoi mi-am zis:
„Când ies de aici, o să lămuresc situația.”
Acum vă rog să-l aplaudați pe actorul și comicul Todd Glass!
Asumarea mi-a îmbunătățit spectacolele.
Lumea a zis:
„Ce trist că a trebuit să inventezi toate poveștile despre iubita ta!”
Am zis: „Nu le-am inventat. Doar le-am modificat.”
Fiindcă, până la urmă, relațiile sunt relații.
De câte ori vedeam comici care comentau despre femei,
îmi ziceam: „Și bărbații fac așa. Nu ești tu cu unul.”
Dacă doi tipi într-o relație trebuie să plece la 7:30,
credeți că se duc amândoi la mașină la 7:30?
Multă vreme nu a existat un model.
A trebuit să-l descoperim singuri.
Sunt mândru de tine! Te-ai descurcat minunat! Felicitări!
Artiștii comici gay nu aveau niciun reper măreț,
cum aveau artiștii comici albi heterosexuali.
Ce mai faci, Guy?
Arăți splendid. Ce mai faci?
M-am întors de la Palm Springs.
Palm Springs e o utopie
care proiectează cum ar fi dacă gayi și republicanii ar colabora.
În doi ani de stand-up,
mi-am văzut prietenii heterosexuali primind orientare
și îndrumări de la oameni ca ei, care veniseră înaintea lor.
Am avut revelația bizară că pentru mine nu există așa ceva.
Nu există, fiindcă nu fac stand-up,
fiindcă sunt reprimați și speriați de mine
și fiindcă mulți au murit de SIDA, pentru că autoritățile nu au făcut nimic.
Am admirat multe artiste de comedie,
cum ar fi Sandra Bernhard și altele,
care activau și s-au declarat gay atunci.
Nu-mi vine în minte niciun exemplu din ultimii mulți ani,
de dinainte de mine, de alt bărbat gay pe scenă.
Femeile queer au exercitat influența.
Sunt queer.
Așa îmi place să mă identific.
Pentru mine, asta înseamnă că, indiferent cine ești,
vreau să mă vrei.
Am copilărit în San Francisco și cred că perspectiva mea artistică
a fost modelată de diversitatea din oraș.
Aveam o lungă tradiție a eroilor contraculturii.
Aveam o lungă tradiție feministă,
o lungă tradiție a scriitorilor gay,
în care comedia queer avea un loc important.
La Josie's Juice Joint îi vedeai pe toți comicii gay
și multe persoane în travesti.
Oameni ca Lypsinka, care șterge granița dintre artă, comedie stand-up și travesti.
Mixam politica, activismul, muzica punk-rock,
iar orientarea queer nu te excludea
de la ceea ce putea fi succesul de masă.
Puteai fi gay și să fii vedetă în San Francisco.
În 1990, aveam o carieră frumoasă în comedia stand-up.
Sper să ajung celebră. Sunt pe drum.
Tocmai încep o emisiune TV.
Se numește All American Girl și e foarte... Mulțumesc.
Voiam să se cheme Margaret Cho Show,
fiindcă sunt al naibii de egocentrică.
Ei aveau alte sugestii. Est în Vest.
Fă wok distracției.
W-O-K. Wok.
Am făcut o criză de nervi: „Căcat! Îi zicem Chinezoii.”
Când ajungi la oră de primă audiență la televiziunea publică,
e cu totul altceva.
- Cu ăsta m-am dat la prezentare. - În societate?
Nu. Ca lesbiană.
Chiar nu înțelegeau. Nu erau doar rădăcinile mele asiatice.
Eram femeie, eram indecentă.
Eram queer, lucru pe care nici nu-l concepeau.
Voiau ceva ce să poată înțelege,
nu o tipă indecentă care era atrasă de femei.
„Ascultă, avem o problemă.
Rețeaua are o problemă cu tine.”
Prin urmare, apariția mea la televizor a generat respingere.
ABC REFUZĂ ALL AMERICAN GIRL MARCA CHO
Persoanele queer care apar la TV se confruntă cu o dilemă.
Li se permite să se declare,
dar li se spune că nu exagereze.
„Ești gay? Minunat! Dar să nu fii prea gay!”
Ca „Nu întreba, nu spune!”
Am venit azi aici ca să discutăm o problemă complexă,
care a fost foarte dezbătută în sectorul public și privat.
Politica națională privind homosexualitatea în armată.
Suntem aici, suntem queer!
În țară exista sentimentul că e rău și va fi și mai rău,
ceea ce a născut o sensibilitate rebelă, ad-hoc,
dintr-o nevoie imperioasă.
Suntem aici. Suntem queer. Suntem feministe. Nu vă puneți cu noi!
Nu avem timp să facem progrese în pași mărunți.
Trebuie să acționezi în forță, pe loc.
TĂCERE = MOARTE
Criza SIDA a făcut activiști
din oameni obișnuiți care au zis:
„Nu mai pot să tac.”
Era ceva de viață și de moarte.
Grupul meu favorit de activiști e din anii '80, ACT UP.
Aveau un slogan grozav: „Tăcere egal moarte.”
Adică: „Dacă nu vorbim despre SIDA, o să murim de SIDA.”
Eu am adoptat un slogan asemănător:
„Tăcere egal inexistență.”
Comedia queer, în esență,
reprezintă felul în care gestionăm trauma.
Trauma cauzată de homofobie, trauma sub forma rasismului,
trauma sub forma sexismului,
trauma sub forma lipsei de acceptare de către societate.
După ce nu am reușit să devin vedetă de televiziune,
pasul firesc a fost să mă întorc la comedia stand-up.
Voiam să-mi găsesc publicul, tribul.
Și trebuia s-o fac singură.
Margaret Cho!
Am reușit să-mi creez propriile spectacole
și să le filmez, să le adaptez pentru TV fără grija autocenzurii.
Eram liberă.
Am trecut printr-un întreg proces. „Sunt gay? Sunt heterosexuală?”
Și mi-am dat seama că sunt doar ușuratică.
Până la Margaret Cho
nu mai văzusem pe nimeni dezbătând identitatea queer
fără să o jignească.
Îmi place cuvântul „poponar”
fiindcă descrie genul meu de individ.
Am zis: „Persoanele gay există, sunt reale și îmi par minunate.
Bun. Nu știam că e permis așa ceva.”
Avem trei pasiuni. Fundurile, pe Judy Garland și pe Margaret Cho.
Avea spectacole pentru noi, împreună cu noi,
iar asta a generat un val comedie alternativă.
Apariții excentrice, pestrițe.
Un grup mai divers de artiști de comedie,
care nu vorbeau și nu arătau precum cei cunoscuți.
Când am ascultat prima dată un spectacol stand-up al lui Margaret,
am observat că însuma tot ce mi se spusese să nu fac dacă mă apuc de stand-up.
Era obscen, deșănțat, era...
Pur și simplu i se rupea.
Mulți dintre noi simțeau că nu au loc în spații tradiționale.
Mi s-a spus des de către alți comici, când m-am declarat: „Nu vorbi despre sex!”
Când vorbești despre sex sau ai un iubit,
le amintești oamenilor cum faci sex.
Chiar dacă nu e o poantă despre sexul anal, la asta se vor gândi
și se vor scârbi.
De îndată ce am avut ocazia,
n-am vrut să mai vorbesc decât despre subiectele tabu.
Îmi ador iubitul. E sufletul meu pereche.
E el alb, dar, noaptea,
are un pic de ADN asiatic în el.
Da! Detestă gluma asta!
Dar stă dedesubt. Trebuie să accepte.
Pe atunci, comedia queer era un fel de consolare.
Pentru mine e foarte important ca oamenii din public
să aibă o voce queer în care să-și pună speranțele,
în care să găsească bucurie.
Le dă încredere în viață.
Parcă nici nu m-a văzut.
Scuze!
Sunt ditamai matahala.
- Îmi pare rău. - Glumeam!
Bine.
Perfect!
Stai să las telefonul!
- Ce... - Futu-i!
- Nu-l vreau în buzunar. - Bine. Dă-mi-l!
Salutare!
Mereu am vrut să fiu artistă de estradă, dar nu știam cum.
Eram prea înaltă, stângace și gay.
Și m-am uitat la alte femei
ca Joan Rivers, Moms Mabley,
persoane care erau insolente, sincere
și pline de haz.
Și mi-am zis: „Asta vreau să fac.”
Să fiu artistă de comedie care se întâmpla să fie și lesbiană.
Așa m-am simțit dintotdeauna.
Se știa că sunt gay,
dar nu prea aveam scheciuri legate de faptul că sunt lesbiană.
Ador s-o enervez pe mama. I-am făcut una recent.
Dacă vreți să vă enervați mama, faceți așa!
Când o duceți cu mașina, opriți la barul de striptease,
parcați și spuneți: „Mă întorc imediat.
Doar dau fuga să-mi iau cecul de salariu.”
Ca și cum ați face striptease acolo!
În Atlanta, cineva a țipat la gluma asta: „Pe noi ne plătesc în numerar!”
Am văzut cum sunt etichetați oamenii,
cum au acces doar la un anumit public, cum le sunt refuzate contractele.
Sunt Suzanne Westenhoefer, mare artistă de comedie lesbiană!
Primele cluburi în care am apărut au fost în New York.
La începutul anilor '90, dacă spuneai că ești lesbiană sau gay,
adio carieră!
Mulți comici îmi spuneau să nu mai abordez teme gay.
„N-o să ajungi nicăieri așa.”
„Chiar dacă ești consacrată, n-o să te mai cheme.”
Am început cu comedia gay în cluburi de heterosexuali.
Multe mă acceptau, dar unul m-a refuzat.
Nu vreau să-i dau numele.
Comic Strip!
A fost fantastic. Am dat probă la ei de trei ori.
M-am descurcat excelent, dar o scârbă de manager mi-a zis:
„Ai fost foarte bună, dar nu te putem lua.
Noi suntem rampă de lansare pentru TV
și nu cred că o să apară vreodată lesbiene la TV.”
Eram perfect conștientă că asta mă limita.
Grosul homofobiei se manifesta prin faptul că nu primeam lucruri
de existența cărora poate nici nu știam.
Mie nu mi se ofereau, cum li se ofereau celorlalți comici.
Am zis: „Nu sunt lesbiene la TV? Cum rămâne cu Wimbledon?”
Nu mă primeau la probe.
Țin minte că odată mi s-a spus: „Ești comediană fățiș gay?
Doar despre asta vorbești?”
„Nu, dar e ca atunci când ești negru.
Ești negru pe scenă, fie că spui asta sau nu.”
Tipa a zis: „Bine, mulțumesc. Afară cu ea!”
Asta a fost mereu cam...
deprimant.
Când mă vedeți, n-ați zice că am plâns
și mi-am șters rimelul scurs în clipa aia,
dar a fost dureros, înțelegeți?
Nu se stinseseră ura și bigotismul,
aveam multe de făcut.
Data viitoare când ți se spune că ai ales să fii lesbiană,
că ai ales să fii gay, zi: „Nu, nu am ales! Am fost ales sau aleasă!”
Să insiști că relațiile dintre două femei sau doi bărbați
trebuie să aibă același statut
e vădit absurd.
Trebuie să stopăm planurile homosexualilor,
care ne vor acapara orașul și școlile.
Anii '90 nu au fost prea veseli pentru gay.
Am avut legea „Nu întreba, nu spune”,
Legea apărării căsniciei,
prin care căsnicia era între un bărbat și o femeie.
Mare parte se axa pe copii.
Gayi fac presiuni să adopte copii.
Dacă obțin dreptul la căsătorie, pot spune că mamele și tații sunt interschimbabili.
E imoral. E nesănătos și distructiv.
Era nebunie curată.
Erik și Lyle Menendez.
Când părinții se uitau la TV și mâncau înghețată, i-au împușcat mortal.
Ăștia se puteau căsători!
Eu nu puteam.
Jerry Sandusky. Pedofil. Avea mai multe drepturi decât mine.
Mary Kay Letourneau se mărită cu elevul ei
și naște copilul băiatului.
Simțeam că înnebunesc.
Și în acel moment s-a schimbat totul.
Din clipa în care a apărut copilul meu,
m-am declarat public părinte gay.
Toți comicii vorbesc despre familii.
N-o să-mi interziceți mie să vorbesc.
Sunt lesbiană, am doi copii.
Ar trebui să vă pun în temă.
I-am făcut cu fosta mea parteneră, Wendy.
Bine, nu așa o cheamă. Vrea să rămână anonimă.
Vrea să-i spun Wendy. De fapt o cheamă Sharon. În fine...
Ce mesaj le transmiți copiilor
când nu mergi cu fruntea sus,
vederându-ți familia pe care ai creat-o?
Am apelat la un donator anonim. E chiar aici. Mulțumesc că ai venit!
Copiii abia așteaptă să te cunoască mâine.
Când am început să vorbesc despre familie,
am făcut-o pe riscul meu, în ce privește cariera,
dar nu puteam face altfel.
Nu-mi puteam privi fiul în ochi
și să spun: „Nu vorbim despre asta.”
Sau: „E ceva rușinos.”
Sau: „Noi nu suntem ca alții.”
N-am putut.
Mă fascinează Judy Gold.
Țin minte că am auzit-o spunând că are un copil.
Mi-am zis: „I-auzi! Are soție și copil.
Dar e gay. Dar are familie.”
Mi-a bubuit mintea.
Era vorba de chestii normale de familie, nu „chestii gay de familie”.
Salutare tuturor!
Salutare, gașcă queer!
Vă iubesc pe toți!
Comedia le oferă oamenilor ocazia
să vadă lumea prin ochii altcuiva,
iar un comic bun te va face să râzi, te va pune pe gânduri
și poate chiar îți va schimba opinia.
Când s-a aflat că e lesbiană, lui Judy i s-au închis multe uși.
Când am văzut-o din nou, era la Rosie O'Donnell Show.
Am pierdut angajați. Hai să-ți iei băiatul! Așa!
Rosie O'Donnell Show mi s-a părut o emisiune fenomenală.
Toată lumea o urmărea. Era pe toate copertele de reviste.
Țin minte că mi-am zis: „Dacă ați ști voi că toți suntem gay...
Toți suntem niște copii de trupă gay și vă facem spectacol.”
Când am bătut palma cu Warner Bros pentru talk-show,
le-am spus că sunt gay,
fiindcă dădeau milioane de dolari
pe pregătirea emisiunii și am vrut să-i informez.
Am zis: „În caz că vă interesează, vreau să fiți la curent.”
Nu îmi imaginam pe vremea aia că o să îmi declar orientarea.
Emisiunea mea a început în '96,
înainte de Will și Grace, înainte ca Ellen să se declare.
M-am gândit că, atunci când se va declara,
în pielea eroinei din serial, o să-și distrugă cariera.
M-am dus și am întrebat-o. Mi-a confirmat.
Am zis: „Și ai emoții? Ți-e frică?” A răspuns: „Da, puțin.”
Nu știu cum s-a aflat,
fiindcă noi voiam să dezvăluim cu binișorul,
într-un fel care să schimbe opinia oamenilor.
Aflăm că eroina e libaneză și...
- Libaneză? - Da.
Voia să facă o scenă
în care eroina dezvăluia că e libaneză.
Am zis: „Bine.”
Discutam despre poantele respective
și am zis: „Aș putea spune că îmi plac baba ganoush și Casey Kasem.”
- Sunt mare fan Casey Kasem. Ascultă! - Bine, fată!
Poate sunt libaneză!
- S-ar putea. - Poate și eu sunt!
Nu știam.
Știi, uneori... E trist, fiindcă uneori am impresia că ești libaneză.
N-am vrut s-o las singură, fără susținere
și să nu îmi asum o comuniune cu ea.
Are Tori Amos o piesă.
Cântă: „Mama ta apare într-o rochie urâtă
și ți-a venit rândul să fii în locul meu.
Toți te privesc. Prinde-mă de mână!”
Așa am simțit. „N-o să te las să stai singură acolo.
Prinde-mă de mână! O facem împreună.”
Așa e jumătate de Hollywood.
- Zău? - Da.
Lumea nu știe!
„ELLEN” FACE ISTORIE ÎN TV
Ellen a iscat un val al schimbării în SUA.
O vedeam în fiecare săptămână
într-un sitcom adorabil, sinceră cu orientarea ei queer.
Susan,
sunt gay.
Emisiunea a fost anulată imediat,
dar i-a forțat pe oameni să se gândească serios
la viața interioară a unei persoane queer
și la faptul că o cunoșteam și o iubeam pe Ellen
înainte să aflăm că e queer.
Ce s-a întâmplat?
Și-a distrus propriul serial promovând un plan gay?
Sau rețeaua a abandonat-o efectiv?
Problema e că, pentru mulți oameni,
dacă vorbesc despre soția mea, înseamnă că vorbesc despre viața mea.
Dacă vorbesc despre soțul meu, brusc, am un plan.
Toți suntem educați să credem că e ceva greșit.
Că nu ești normal. Că nu... Că e ceva în neregulă.
Nu e nimic în neregulă. Într-o bună zi lumea va înțelege.
DA, SUNT GAY
Ai observat că printre vedetele care și-au declarat orientarea
sunt multe artiste de comedie lesbiene?
Auzeai oameni care spuneau:
„Nu-mi plac gayi, dar Ellen îmi place.”
Tu ziceai: „Da, bine.”
E vorba de puterea de a face pe cineva să râdă.
„Mă face să mă simt bine.
Poate nu-i așa de rău că e gay.”
Femeile sunt mai curajoase.
Cele mai răsunătoare asumări
au fost ale lui Ellen, Rosie și Wanda.
WANDA SYKES SPUNE CĂ E GAY ȘI MĂRITATĂ
Când m-am declarat,
în țară se protesta la legea împotriva căsătoriei între gay.
- Doi, patru, strigă tare! - Dumnezeu nu face discriminare!
Femeia care era șefa centrului, cred, a început să spună că e în mulțime cineva
care susține ferm comunitatea.
M-am uitat în jurul meu: „E Drew Barrymore aici? Cine e?”
Înțelegeți? „E Pink? Cine e în mulțime?
Cine ar mai fi?”
Apoi a spus: „Wanda Sykes.”
Mi-am zis: „La naiba! Mă cred susținătoare.
Nu mă... Corect, nu știu că eu fac parte din comunitate.”
FĂ PARTE DIN IMPACT LAS VEGAS, 2008
M-am căsătorit în 25 octombrie.
Soția mea e aici.
AFIRMĂ-TE EGALITATE
Când m-am întors la prietenii mei,
unde era și Alex, soția mea, au zis: „Știi că tocmai te-ai declarat?”
Am zis: „Chiar! Cred că așa e.
Gata, acum se știe.”
Vă mulțumesc tuturor.
Vreau să spun doar...
Aplaudați-i călduros pe toți cei pe care i-ați văzut astă-seară!
Doamne, zău!
Și am mulți asemenea artiști.
Ei mă poartă pe umerii lor.
Prima femeie de culoare pe care am văzut-o asumată pe scenă
a fost Karen Williams.
Era plină de haz, se întâmpla să fie gay și spunea nonșalant:
„Da, iubita mea...” Reacția mea: „Poftim?”
O spunea pe scenă. Mă uitam în jur: „A auzit toată lumea?”
Lesbienele strigă numele lui Isus când au orgasm.
Din nou, bărbatul primește meritele.
În copilărie, preferata mea era Jackie „Moms” Mabley.
Era de culoare și rar vedeai asta la televizor.
Era un personaj, dar era autentică,
fiindcă îmi amintea de niște mătuși și de bunica.
Când eram copil, mă uitam la Moms Mabley, în emisiuni ca Smothers Brothers.
- Nu-mi plac moșii. - Nu-ți plac?
Nu. Dacă mă vezi cu un moș în brațe,
îl țin până vine poliția.
În copilărie habar nu aveam că ea e lesbiană asumată,
că își declarase orientarea pe la 20 de ani, în anii '20.
- Dle Jones, Marcella. - Salut, flăcău!
Ți-am pregătit peștele cu orez.
Și eu sunt din Carolina de Sud.
Dacă m-aș întoarce în timp,
aș fi cu Moms Mabley, în travesti, la agățat femei.
Pe bune?
Modul în care Moms a folosit sclipitor comedia
ca instrument critic și destabilizator în dinamica societății de la acea vreme
a fost pur și simplu genial.
O să votez, și o să votez cu cine am eu chef,
o să strâmb din nas la Klan
și îi provoc să iasă de sub cearșafuri
și să mă înfrunte ca niște bărbați.
O văd pe Moms Mabley în Wanda Sykes.
Abordează temele, mari și mărunte,
ale simplului trai în lumea de zi cu zi.
E mai greu să fii gay decât de culoare.
Serios. Unele lucruri...
Ca gay, a trebuit să fac lucruri care n-au fost necesare ca om de culoare.
N-a trebuit să-mi asum culoarea.
Nu e nevoie să-mi convoc părinții și să le explic că sunt de culoare.
N-a fost cazul să explic.
„Mamă, tată, am să vă spun ceva.
Sper că mă mai iubiți.
O s-o spun și gata.
Mamă, tată...
Sunt de culoare.”
„Poftim? Ce-a zis?
Doamne sfinte! Doar n-a zis că e de culoare! A zis?”
„Mamă, sunt de culoare.” „Doamne! Nu de culoare! Dumnezeule!
Vai, Doamne sfinte!
Orice, numai de culoare nu, Doamne!”
Asumarea ei a fost o mare inspirație.
Mai ales ca persoană queer de culoare.
Știu că mi-am zis: „Așa simt și eu:”
Dar nu reușisem să exprim.
HOMOFOBIA E NAȘPA
Wanda a avut un program special în care a vorbit
despre viața cu soția e franceză,
care s-a dovedit a fi o descriere înduioșătoare
și frumoasă a vieții casnice a două femei.
Acum sforăi.
Asta s-a schimbat. Da.
Sforăi. Frate, soția mea... S-o țină Dumnezeu că mă suportă!
La început, doar respiram mai adânc.
Știți voi, cam așa...
Dar am avansat rapid la...
De unde știu?
Mă înregistrează soția mea.
Aducea în normalitate relațiile gay
și mai ales iubirea dintre două femei de rase diferite.
ARTISTĂ COMICĂ: „SUNT MÂNDRĂ CĂ SUNT GAY”
Wanda și pionierele lesbiene
m-au ajutat să pot spune nonșalant că sunt gay.
La începutul carierei, lesbienele mă înspăimântau.
Efectiv mă înspăimântau.
Mă gândeam...
„Ce vor? De ce se uită la mine?
Lăsați-mă în pace!”
Apoi totul s-a legat.
Mi-am dat seama ce des încercasem să îmi temperez propria sexualitate
și s-o fac măcar digerabilă, dacă nu acceptabilă.
Acum nu mai sunt nevoită să fac asta. E foarte eliberator.
Nu știam că sunt gay.
Când eram copil, în anii '50, '60, nimeni nu vorbea despre gay.
Habar nu aveam ce-i aia.
Nu știam că am gay în familie.
Și nici măcar nu se fereau. Erau gay tipici, pe față.
Ca mătușa Degetoaică și unchiul Pisi.
E esențial ca artiștii de comedie queer să fie văzuți și auziți.
Există tineri și oameni care trăiesc în zone unde sunt ignorați.
Așa că e bine că putem vorbi în numele lor.
Asta îi încurajează.
În spațiile queer sunt mult mai multe șanse
ca femeile și oamenii de culoare să fie cap de afiș.
Când m-am mutat în SUA și nu mă știa nimeni,
am lucrat la Olivia Travel,
care organizează croaziere și vacanțe pentru lesbiene.
Am putut începe să fac bani în SUA
ca artistă de comedie în spații queer.
În anii '80, '90 și în anii 2000
au început să apară locații queer.
Unii îi spun „circuitul lila”.
Vedeai oameni queer, de culoare, care se identificau ca femei,
pe scenă, cu vizibilitate.
Când am început eu, Kate Clinton,
Karen Williams, Marga Gomez, Lea DeLaria
făceau stand-up la evenimente, la festivaluri gay
sau cabarete, unde aveau spectacolele lor.
Dacă nu știți de festivalurile de muzică pentru femei, vă spun eu.
În anumite perioade, grupuri mari de femei se adună în pădure,
unde împart țânțari, lipitori și chipsuri și se perfecționează ca lesbiene.
Eu sunt fată de oraș.
În pădure umblă criminali cu securi. Nu vreau să mă duc!
Nu!
Era, cumva, o scenă underground.
Erau spectacole cu artiști gay și seri cu temă gay.
Comicii gay puteau ieși pe scenă, asumați, să se exprime,
și, desigur, în general și publicul era gay.
Tipul voia să mă prezinte.
Știu că voia să mă prezinte ca lesbiană Stonewall,
dar m-a prezentat ca lesbiană Stonehenge.
Zău, heterosexualilor!
Lăsați-ne să ne căsătorim între noi și nu vă mai luăm pe voi!
Nu știu nimic mai umilitor decât un meci de softball.
Nu-s în stare să pasez nimic în afară de un piure delicios.
Când eram la început, era obișnuit ca artiștii și artistele gay
să lucreze pe nave de croazieră ale companiilor gay.
Știai că vara ai treabă,
fiindcă venea perioada Paradei gay și te așteptai la anumite lucruri.
Primul spectacol în care am fost cap de afiș
a fost la Pulse, Orlando.
Astea erau locurile care mă angajau, cluburile gay.
Aceia erau oamenii care spuneau:
„Ești dintre noi. Vrem să te susținem.” A însemnat enorm.
Oamenii te acceptau, te iubeau și voiau doar să se distreze,
să râdă și să îi susțină
pe toți artiștii gay.
Acele locuri sunt foarte importante pentru această comunitate de comici.
Ador aceste spectacole unde vin multe persoane gay
care nu își declară în public sau își ascund orientarea
și acolo pot fi ele însele.
Această eliberare naște un public extraordinar.
Oamenii sunt fericiți să fie ei înșiși.
Am rămas mască după ce s-a lansat spectacolul meu, Sweet and Salty.
Primeam multe mesaje de la părinți
ai căror copii foloseau spectacolul ca test cu turnesol
ca să vadă cum ar reacționa părinții.
Dacă părinții râdeau și zâmbeau, copilul își asuma orientarea.
„Mamă,
sunt gay.”
Știu că sună siropos, dar râsul e un leac.
Te ajută să te apropii de oameni.
Așa că avem mare nevoie de el.
Cred că ar trebui să țintim sus.
DECIZIE ISTORICĂ PENTRU DREPTURILE PERSOANELOR GAY
Comedia trebuie să spună ceva care să ne împingă înainte.
Să continue lupta pentru egalitate.
Vă iubesc pe toți și vă mulțumesc că sunteți aici.
Mulțumim că ne-ați primit. Vă mulțumesc foarte mult.
Mulțumesc tuturor!
Oamenii care spun adevărul, pot fi autentici, sinceri,
cinstiți și își oferă perspectiva de viață
fac un serviciu, mai ales comunității queer.
- Bună, Eddie! Rosie. - Bună!
- Bună, Rosie! - Ce mai faci?
Foarte mulți oameni fac stand-up în mod complet asumat.
Eddie Izzard, de pildă. Mi-a plăcut mereu.
Îi vezi transformarea și libertatea cu care se îmbracă,
cu care trăiește așa cum e ea.
Partea asta nu e fascinantă.
Dar trebuie s-o vedeți.
E un lucru pe care îl consider extraordinar.
Ce mult ajută, într-o lume în care se confundă adesea sensurile,
să existe oameni sinceri care își asumă identitatea
și pot să se exprime așa cum sunt.
M-am asumat în '85
și m-am apucat de stand-up în '88, ca băiat,
fiindcă nu credeam că pot dezvălui și asta.
„Sângele e mai gros ca apa” înseamnă să fii bun cu rudele.
Dar crema e mai groasă ca sângele.
Adică să fim buni cu prăjiturile?
În timp, a simțit evoluția. Voiam ca lucrurile să evolueze.
M-am gândit că trebuie să spun că sunt...
Travestiul era pe val atunci. Travesti, trans. S-au schimbat cuvintele.
Să introduci asta în societate... Noi eram proscriși.
Cred că era LGB pe atunci, dar...
„T” nu exista.
M-am asumat în '85.
Acum 37 de ani...
Nu era o premieră.
Conceptul de transsexualitate a apărut
în atenția publicului în 1952 sau 1953,
mai ales datorită unei femei pe nume Christine Jorgensen.
ARISTĂ DE SCENĂ
Christine Jorgensen a fost prima vedetă transsexuală.
A fost o Caitlyn Jenner a generației sale.
Christine Jorgensen ieșea pe scenă și spunea câteva glume,
cânta, dansa și își schimba costumația.
Prima vedetă trans a timpurilor moderne
a avut un număr de comedie, cumva.
Am început să abordez tema pe scenă,
dar nu în rochie, nu cu ruj pe buze.
Ziariștii spuneau: „Tipul zice una și alta...
E o glumă?” Am zis: „Bun, o să ies în rochie.”
Ca femeie, poți vorbi despre sexism. Bărbații n-au cum.
Ca minoritar, poți vorbi despre rasism.
Bărbații albi din clasa mijlocie sunt total inutili.
N-ai nicio abordare. Nu poți spune: „Când eram mic... Da, bine.”
Dacă am și eu un avantaj ăla e că sunt în travesti.
„Zău, deci ești?
Trans, în travesti, în fine, cum îi spui tu.
Dar arăți ca naiba.” Asta ziceau apoi.
N-am decât două rochii, sugeți-o!
Așa că m-am concentrat pe perfecționarea aspectului.
Și asta a accentuat fenomenul.
Asumarea identității trans
a avut și bune, și rele.
Cred că i-am cam derutat. „Ce să înțelegem din persoana asta?”
În plus, pe atunci, dacă erai trans și te fardai,
lumea credea că machiajul e totul.
Dar, dacă mă știți, machiajul e irelevant. Se întâmplă să fiu trans.
Dar stilul meu ține de Python, coafuri, banjouri,
porci în cosmos, sfârșitul lumii și nașterea lumii.
În SUA era diferit. Părinții fondatori au debarcat în 16...
Au plecat de la Plymouth până la Plymouth. Ce noroc, nu?
„Ăsta e Plymouth?
De la Plymouth venim! Ne-am învârtit în cerc. Înapoi la bărci!”
Când au ajuns, în sfârșit: „Aici ne-a adus Dumnezeu.
Ne putem practica religia aici.
Ne putem întemeia familii. Nu e nimeni.
Pardon!
Nu e nimeni aici.
Da, un tărâm fără oameni... Cine dracu-s ăștia?”
Când Eddie Izzard a urcat pe scenă
în rochia sau tunica aia superbă a ei, de mătase, cu model,
ne-a schimbat percepția despre cine are acces la perspectivă.
Ea a luat oameni care erau văzuți doar ca obiecte
și le-a dat putere
cu un umor, un farmec și o eleganță de neimaginat.
Știam că există gay.
Înțelegeam că persoanele gay există,
dar pe persoanele trans le consideram
doar o glumă ocazională la Night Court sau așa ceva.
Noi, ca societate, le-am privit mereu pe femeile trans ca pe niște obiecte,
iar pe bărbații trans nici atât.
Pentru mine, a fi trans e foarte diferit
de a fi pur și simplu gay pe scenă.
Fiindcă eram doar gay pe scenă.
Primul album de comedie al următorului artist, Butcher,
a debutat pe primul loc în topul iTunes.
Aplaudați-l pe singurul tip de aici care e pasionat de sport,
River Butcher!
E un lucru de care poți vorbi sau nu.
Nu e ceva despre care trebuie să vorbești mereu.
E identitatea ta de gen, felul în care trăiești în lume,
dar nici nu vreau să mă tem să deschid subiectul.
Îmi place să fiu eu printre oameni.
Să zicem, într-o sală cu 50 de oameni,
când cineva trece de 49 de persoane
și la tine zice: „Ce pronume ai?”
Pe celelalte 49 nu le vrei? Doar pe al meu?
Te derutează perciunele ăsta zdravăn...
și celălalt care își dă silința cât poate?
În prezent, îmi place mult să urmăresc
ce face cu genul Solomon Georgio.
Ador totul, până la cel mai mic detaliu.
E plin de haz și vesel, iar publicul îl adoră.
Solomon Georgio!
Comedia m-a ajutat mereu în experiența cu identitatea de sine.
La începutul carierei, purtam costum.
Nu știu de ce. Voiam să fac spectacol.
Voiam să încep prin a-mi cere sincere scuze tuturor.
M-am străduit să arăt decent,
dar am ajuns să arăt superb.
Vorbeam cu voce mai groasă
și nu voiam să stau picior peste picior.
Nu îmi permiteam să mă bucur de calitățile mele feminine.
Le ascundeam.
Prin stand-up, am învățat
nu doar să nu mai fac asta,
ci că mă și avantajează să o fac.
După cum se vede din ținuta mea,
anul ăsta am fost extrem de gay.
Cred că e devenirea mea personală
și acceptarea faptului că poate mă încadrez într-un spectru mai larg.
Cred că cea mai mare influență pentru mine și expresia mea de gen,
mai ales în comedie, a fost Eddie Izzard în Dress to Kill.
Revin constant la acel spectacol și găsesc câte o inspirație,
aflu mai multe despre mine și absurditatea culturii în care trăim.
Când nu spui ce ai de spus
sau când cei ca tine nu au ocazia să se exprime pe scenă,
ți-e mai greu să-ți imaginezi că ai avea acces la asta.
Și îți schimbă perspectiva asupra lumii, fiindcă societatea ți-a spus că e tabu.
- E pronumele corect? - La mine?
- Da. Pronumele. Bine. - Sunt „ea”.
- Ești persoană nonbinară? - Încerc să fiu. Da.
Nu țin neapărat să vorbesc despre gen și sexualitate,
dar simt că ar trebui, fiindcă toți ceilalți vorbesc.
Oamenii care au un cuvânt de spus vorbesc despre asta
și critică această comunitate foarte mică.
Nu demult, când adulții îl întrebau pe copil
ce o să fie când crește mare, se refereau la meserie.
„Penis egal bărbat? Bine, boșorogule.”
În comedia stand-up se caută mereu cineva de care să faci mișto.
Momentan, e comunitatea trans, cum a descoperit Dave Chappelle.
Umorul e tăișul ascuțit al adevărului.
Nu există „glumeam doar”.
Cine face glume homofobe chiar așa gândește.
NU EXISTĂ „GLUMEAM DOAR”: FORȚA POLITICĂ ȘI CULTURALĂ A COMEDIEI
ABC, motor.
Multe dintre aceste glume și idei...
Nu dau vina numai pe ele pentru violență, dar văd cât rău fac
când un spectacol de comedie e difuzat în toată țara,
iar asta sigur contribuie la felul în care se poartă oamenii
și în care îi tratează pe cei diferiți.
ÎN ACEST AN SE AȘTEAPTĂ UN NUMĂR-RECORD DE LEGI ANTI-TRANSGEN
Problema cu comentariile astea jignitoare
pe care le auzi de la comici este că ne dezumanizează.
Îi obsedează organele noastre genitale,
ce toalete folosim.
Nu-mi pasă care crezi tu că sunt intențiile tale
sau cum ar trebui să-ți interpretăm glumele.
Dacă îți spunem că e transfobie, n-ai voie să zici: „Ba nu e.”
OPINIE: COMICII TRANS SUSȚIN O COMUNITATE ADESEA VĂZUTĂ, DAR NU ȘI AUZITĂ
Ca artiști de comedie trans, avem o anumită experiență cu anumite piedici,
fiindcă problemele de gen apar mult mai des la știri acum
și discuțiile sunt încinse.
Mi-e dor de vremurile bune
când bărbații în rochii erau bărbați adevărați.
Nu se califică la Cupa Mondială feminină
fiindcă a fost femeie, dar acum nu mai vrea să fie.
Îți poți da seama cine deține puterea într-o societate
observând de cine poți râde.
- Nu? - Așa e.
De ei nu poți râde.
Deci e clar că dețin toată puterea instituțională.
Ca femeie de culoare și trans
și ca obiect al acestor glume
e mai ușor să le citesc
decât să le urmăresc și să văd o sală plină care râde.
„Genul e o realitate. Trebuie privit din perspectivă feminină.
În felul următor.
Caitlyn Jenner, pe care am cunoscut-o. Un om minunat.
Caitlyn Jenner a fost votată Femeia Anului
în primul ei an ca femeie.
Nu e extraordinar? Le-a învins pe toate gagicile din Detroit.
Vă e superioară tuturor.
Și nici măcar nu i-a venit ciclul. Nu e extraordinar?”
Sunt și de culoare, și trans,
și merită vorbit despre cele două subiecte,
despre paralelele dintre ele, dar nu poți înțelege aceste paralele
decât dacă te identifici cu ambele.
Astea nu sunt glume. Le țin predici oamenilor.
Cred că tot ce spun e acceptabil fiindcă sunt artiști comici,
dar, dacă nu spui glume, nu contează dacă ești comic sau nu.
RICKY GERVAIS, CRITICAT DE LGBTQ
Acești artiști comici sunt considerați
„mințile sclipitoare ale generației lor”.
Milioanele de oameni care îi ascultă zic: „Doamne! Tot ce spun e absolut genial.”
Pentru noi e periculos.
2017, UN AN MORTAL PENTRU PERSOANELE TRANS
2018, ANUL ATACURILOR MORTALE CONTRA AMERICANILOR TRANS
INFRACȚIUNILE ANTI-TRANSGEDER AU CRESCUT CU 20% ÎN 2019
2020, RECORD DE MORȚI PRINTRE TRANSGENDERII AMERICANI
2021, RECORD DE MORȚI PRINTRE TRANSGENDERI ÎN USA
Nu am o problemă atât cu Chappelle, cât cu cei care îi oferă o platformă.
„Genul e o realitate.”
Până și OMS spune că genul e un concept social.
Dar, dacă ceva nu e efectiv fals, cred că e periculos să-l promovezi.
Există o responsabilitate
când în lume au loc violențe reale.
NOUL RAPORT CU DECESELE DIN 2022 ALE PERSOANELOR TRANSGEN DIN SUA
Cred că suntem în mijlocul unei reacții foarte dăunătoare
care caută țapi ispășitori în tot ce înseamnă queer și trans.
Aștept să văd cum va lua poziție comedia în situația asta.
Aplauze pentru o minunăție importată din Marea Britanie,
actrița și artista de comedie Eddie Izzard!
Persoanele trans își asumă identitatea și vedem că sunt mai multe decât credeam.
Ca și în anii '80,
sunt multe persoane gay, oameni buni!
Și alții spun: „Nu!” E același lucru. Se tem.
E teama de necunoscut
și de asta e important ca persoanele trans să urce pe scenă,
să provoace râsete și cineva să spună:
„Chiar mi-a plăcut tipa.”
Știu că americanii cred în Dumnezeu. Nu există, dragilor.
Dar bravo vouă că mai credeți, după Al Doilea Război Mondial.
60 de milioane de morți, și n-a venit în ajutor. Dar...
Unii mă acuză de ateism.
Nu. Eu cred în ceva. Cred în noi. În omenire.
În lume e mai multă bunăvoință decât rea-voință. Asta cred eu.
Noapte bună! Vă mulțumesc!
Comedia a intrat într-o altă etapă.
Oamenii vor să audă mai multe despre tine
și mulți comici LGBTQ au deschis drumul.
Aveam microfonul închis la început.
Asta era intenția.
Da. Exact.
În 2012, am trecut printr-o perioadă...
cruntă.
Așa că am urcat pe scenă și m-am decis
să vorbesc despre necazurile mele
în loc de aiurelile despre care vorbisem până atunci.
Am fost diagnosticată cu cancer mamar bilateral
și a trebuit să-mi fac dublă mastectomie.
Înainte de operație,
aveam deja pieptul destul de plat
și făcusem atâtea glume pe seama pieptului meu subdezvoltat,
încât am început să cred că sânii mei
m-au auzit
și au zis:
„Auzi, știi ce?
Ne-am săturat.
Hai s-o omorâm!”
Pe vremuri, te uitai la comici și așteptai să auzi glume.
„Care e premisa? Care e poanta? Nu ne interesează viața ta.”
Acum e cu totul altfel. E foarte personal.
Hannah Gadsby ne-a spus lucruri foarte intime despre viața sa.
A deschis ușa pentru un stil de comedie total diferit.
M-am desconsiderat ca să pot vorbi,
ca să obțin permisiunea de a vorbi,
și refuz să mai fac asta.
Nota bene pentru mine și oricine se recunoaște în mine.
Mi-am dat seama că îmi spuneam povestea
într-un mod foarte toxic
și aproape homofob.
Știam că sunt altfel
și, când eram pe scenă, țineam să vorbesc despre asta.
Trebuia să rezolv enigma persoanei mele
în fața publicului, ca să se simtă în largul lor și să râdă.
Câteva chestii administrative.
Sunt lesbiană.
Ce? Aoleu!
Vai, nu!
Pe măsură ce capeți experiență,
frustrarea se acumulează până faci un spectacol ca Nanette
și zici: „Mi se rupe.”
HANNAH GADSBY DĂRÂMĂ COMEDIA ȘI SE AFIRMĂ PRIN ARTA SA
Pe atunci, în vremurile bune,
„lesbiană” însemna altceva decât acum.
„Lesbiană” nu ținea de sexualitate.
Lesbiană era orice femeie care nu râdea la un bărbat.
„De ce nu râzi? Ce, ești lesbiană?” Tipic.
În anii '90, întâi era gluma, apoi identitatea.
Acum începi cu identitatea și mi se pare mult mai antrenant
și mult mai fertil.
Să fiu primul gay asumat asiato-american cu un spectacol pe Netflix este...
copleșitor.
Netflix l-a difuzat și pe mine nu?
Fiindcă are pătrățele...
iar eu sunt gravidă.
Venim într-un val cu totul nou
și nu luăm doar o felie mică,
putem efectiv să dominăm.
Ne putem spune poveștile. Putem fi autentici.
Când mi-o trag,
parcă-s tatăl cuiva, care s-a trezit în toiul nopții
și a uitat să aprindă lumina.
Doamne, nu!
Au! Mama dracu'!
La naiba!
Stai așa!
Doamne! Cine a pus asta aici?
Am avut spectacole în colțuri de țară unde nu ar fi trebuit să ajung.
Mi-au plecat oameni din sală. Au strigat la mine după spectacol.
Alții au rămas după spectacol și mi-au mulțumit.
„M-am bucurat să văd un artist gay cu umor.”
Alții mi-au scris să-mi spună că le-am schimbat perspectiva.
Mă motivează să continui.
Să auzim aplauze pentru acest spectacol incredibil!
Comedia e singurul lucru care mai spune:
„Nu, putem râde cu toții de asta.”
Cred că e un instrument eficient în lupta pentru egalitate.
Persoanele queer au învățat America să nu se mai teamă de noi,
prin intermediul glumelor.
Mulți oameni și-au pus carierele în joc când și-au asumat orientarea.
Fiecare persoană care a făcut asta pe scenă
a mai deschis puțin ușa.
E o lume complet diferită. În comedie, în cultură.
Nu e ceva interzis.
Nu e ceva ascuns.
E în mainstream. Subtextul a devenit text.
Încă se mai întâmplă grozăvii, dar sunt mai mulți oameni asumați
și trebuie să-ți asumi identitatea, să întreci așteptările.
Dacă ești comic, fii cel mai bun comic! Bibliotecar? Fii cel mai bun bibliotecar!
Asta trebuie să facem. Și femeile, și persoanele de culoare.
Când vom ajunge plicticoși, când LGBTQ va plictisi,
atunci am reușit.
Sunt optimistă, fiindcă mă gândesc că, dacă o să bat suta de ani,
mai am încă 18 ani de trăit.
Dacă vreau să trăiesc atât,
trebuie să sper într-o supraviețuire decentă.
Poate ajung la 110 ani.
Nu trebuia să fac copilul ăsta.
Dar o să-l fac.
}l fac, E al lui Steve Bannon.
Deci e important.
În copilărie, voiam să fiu Martin Luther King.
Și, când colo, am ajuns Martin Luther Queen.
Am multe personaje complet inedite.
Tot garajul meu e plin de lăzi cu costumații.
Soția mea zice: „Vrei să scăpăm de ele, te rog?
Ești femeie în toată firea acum.”
Eu zic: „Sunt costumațiile mele!
Costumațiile mele!”
James Adomian nu e gay, apropo. Se știe. A fost o alegere profesională.
Era un loc numit Rusty's Bagels.
Ca artist, te duceai acolo, dar trebuia să cumperi un covrig și brânză
ca să urci pe scenă.
Ce mai vrei? Să scriu o carte și să ți-o vând?
Femeile queer sunt artiste de comedie excelente
pentru că nu ne pasă ce cred bărbații
și nu ne pasă în general.