EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Det er sent på kvelden i Oklahoma City i april 1990.
To eller tre karer kjører langs veien i en lastebil.
Og de ser noe skrammel og skrot.
Når de ser til siden, ser de en kropp.
Og det ser ut til å være en ung blondhåret kvinne.
Og de tilkaller ambulanse.
Hun fraktes hurtig til sykehus,
der hennes mann, Clarence, til slutt dukker opp.
Han sier at hun heter Tonya Hughes, at hun er stripper i Tulsa,
og at de har en ung sønn som heter Michael.
INGEN BESØKENDE
Han er mye eldre,
og han er en litt rar fyr.
Når legene undersøker henne,
ser de gamle blåmerker. De ser gamle skader.
Det er noe galt med dette bildet.
Omsider dør hun.
Jentene Tonya danset med vil finne familien hennes.
Så de ringer en dame og sier at datteren hennes er død.
Og hun sier: "Hva snakker dere om?
Datteren min døde for 20 år siden, bare 18 måneder gammel."
De innser at den de nettopp begravde ikke var Tonya Hughes.
Så nå spør de seg:
"Hva skjedde? Og hvem i helvete er hun?"
HERREKLUBB
DANSER
Jeg møtte Tonya på Passions høsten 1989.
Vi ble venner fordi vi var gruppens yngste.
Så vi fant tonen.
Vi var ikke sånne motorsykkeljenter.
Vi var den typen jenter som gikk på skolen og fullførte.
Jeg gikk på college da.
Så vi hadde mye til felles.
Jeg merket at hun var smart.
Leste hele tiden. Alltid ute etter mer kunnskap.
Vi snakket hele tiden.
Tonya var min beste venn.
Da jeg traff Tonya, møtte jeg mannen hennes, Clarence.
Han var en eldre mann,
og de hadde en to år gammel sønn, Michael.
Sønnen hennes betydde alt for henne.
Han var hele hennes verden.
Han var alltid smilende og glad. Han var så glad i henne.
Hver gang jeg så dem sammen, var Michael ved siden av moren sin.
Han var aldri ved siden av Clarence.
Jeg spurte henne om vi skulle dra til dyrehagen.
Og hun sa bare nei.
Michael kunne ikke gå noe sted med henne alene.
Vi så hverandre i garderoben.
Hun hadde blåmerker. På hele baksiden.
Hun sa hun hadde sklidd og falt, men jeg visste bedre.
Og det var ille.
Og det ble verre. Det ble stadig verre.
En dag kom Tonya og fortalte meg
at Clarence hadde tegnet en livsforsikring for henne.
Hun var livredd.
Hun ville rømme, men hun hadde Michael,
og han ble holdt bak lås og slå.
Ettertrykkelig.
Jeg tror hun var redd for at han skulle skade henne og ham.
Og jeg tror ikke hun hadde klart å få Michael vekk fra Clarence.
Hun var fanget og visste ikke hvordan hun skulle komme seg ut.
Clarence ringte meg den 25. april 1990 og sa at hun hadde vært involvert
i en påkjørsel i Oklahoma City.
Hun sa aldri at de skulle ut av byen.
Hvorfor fortalte hun ikke det?
Ingenting føltes riktig.
Tonya Hughes ankom etter midnatt.
Hun hadde en middels alvorlig lukket hodeskade.
NEVROKIRURG
Hun måtte bli lagt inn på intensiven og behandlet
med intravenøs væske, medisiner for å kontrollere blodtrykket
og medisiner for å kontrollere hevelse i hjernen.
Clarence fortalte meg at hun var på intensivavdelingen,
og at hun ikke fikk ta imot besøk.
Vi fikk ikke treffe henne, men jeg gikk opp likevel.
Og det var da sykepleierne kom inn,
og de fortalte meg at de mistenkte at noe var galt.
Sykepleierne sa at det ikke var påkjørsel.
Men det jeg la merke til, var merkene her. Kloremerker etter noens hånd.
For meg så det ut som om hun hadde sloss.
Hun var i ganske god form med tanke på at hun hadde blitt påkjørt som fotgjenger.
Hennes vitale tegn var stabile.
Men hun så ut til å bli stadig verre, noe jeg ikke forsto grunnen til.
Jeg var hjemme da telefonen ringte. Det var sykehuset.
De sa hun var død.
Hun var 20 år gammel da hun døde.
Det var sånn vi fant ut at hun ikke het det vi trodde.
Hun het faktisk ikke Tonya Hughes,
og vi visste ikke hvem hun var på det tidspunktet.
JEG VIL ALLTID VÆRE MED DEG
Derfor satte vi bare "Tonya" på gravsteinen hennes.
Og jeg tror Michael overhodet ikke var trygg med Clarence.
Sykehuset spurte meg om Michaels tilstand og sa at han ikke snakket.
Jeg sa det ikke var likt ham.
Det var da de ba meg gå til Bufdir.
De kom og hentet Michael og satte ham i et fosterhjem.
VELKOMMEN
-Der er han! -Der er det.
-Mikke Mus-klubben. -Ja.
Vi måtte bruke Mikke Mus-hatten den dagen.
MICHAELS FOSTERMOR
Vi fikk Michael 1. mai 1990.
Michaels mor døde dagen før,
og han hadde nettopp feiret sin andre bursdag.
Vi fikk instrukser fra saksbehandleren
om at han drakk fra flaske og kun Pepsi.
MICHAELS FOSTERFAR
Hvis du sa nei til ham, ble han hysterisk.
Han lå på gulvet, der ute på keramikkgulvet,
og banket hodet mot gulvet.
Han løftet hodet så høyt.
Vi var redd han skulle skade seg selv.
Det var forkvaklet, men han var en god gutt.
Den første kvelden tok jeg vekk Pepsien.
Vennet ham av flaska.
Og ga ham bare en kopp med melk i.
Herlighet, hva driver jeg med, tenkte jeg.
Når du venner en baby av flaska, er de ikke glade de første nettene.
Men han begynte å slå seg til ro.
Mot slutten av den uken
var han en annen gutt.
Jeg trodde aldri jeg skulle få se dagen han skulle gjøre det.
Vi hadde Michael i fire år.
I løpet av de første to årene
begynte han å vokse emosjonelt, fysisk og mentalt.
Hele tiden vi hadde Michael,
prøvde faren hans å få Michael tilbake.
TINGHUS
Sønnen min straffes for å ville treffe faren sin.
Han låses inn på rommet, uten leker, og blir fortalt at faren er en slem mann.
Vi kan ikke tillate at barn fjernes fra et ikke-voldelig hjem
på grunn av en våt bleie eller antatt omsorgssvikt,
som jeg ikke kunne gi sønnen min i en dårlig periode
da kona mi døde på tragisk vis.
Han fikk samværsrett.
Michael ble tvunget til å besøke ham. Michael likte ikke det.
Vi sa til Michael at han måtte besøke faren sin.
Han krøp opp under pianobenken og sa:
"Den slemme mannen."
Det var ingen god dag for Michael.
La meg avslutte med denne refleksjonen. Brutte hjem og grusomme ting
gjort mot barn skaper forbrytere.
Alle antok at han var faren.
Bufdir ringte og sa
at vi måtte ta med Michael for å teste farskapet.
Farskapstesten kom, og det ble bevist at han ingenlunde var faren.
Ingen biologisk sammenheng.
BUFDIR
IKKE MICHAELS BIOLOGISKE FAR
Og de opphørte foreldrerettighetene hans.
Så da stoppet besøkene.
Så den samme uken kjørte det en pickup forbi,
og sjåføren kjørte svært sakte.
DEN SOM DØR MED FLEST LEKER, VINNER
Han så på meg hele tiden.
Jeg tenkte: "Hva ser han på?"
Jeg fikk en rar følelse over meg.
Og jeg ringte Bufdir og sa:
"Kan du si hva Clarence Hughes kjører eller hvordan han ser ut?"
Og da de beskrev ham for meg, sa jeg: "Den mannen var nettopp ved huset mitt."
De sa: "Du er bare paranoid." Og jeg sa:
"Nei, jeg tror virkelig at det er noe som foregår."
Den 12. september 1994
fikk vi en oppringning om at en mann var bundet fast i et tre
med håndjern og tape i skogen.
Den mistenkte kom ruslende inn. Han ba om å få møte rektor.
Han sa han ville hente sønnen.
Han dro faktisk en pistol delvis ut av lomma.
Og han sa: "Jeg vil hente Michael, og du skal hjelpe meg."
REKTOR PÅ SKOLEN
Han sa han var klar til å dø. Om jeg ikke hjalp ham, fikk jeg ikke leve.
Så gikk han inn i klasserommet med pistolen rettet mot rektor…
BESØKENDE MÅ MELDE SEG
…og kidnappet Michael fra skolen, sammen med rektor.
Han sa: "Vi skal gå ut herfra og ta trucken din.
Og jeg vil at du skal kjøre til en grusvei."
De stoppet til slutt.
Rektoren ble ført inn i skogen
der han ble lenket til et tre og teipet rundt ansiktet og munnen.
Til slutt var det noen som fant ham og ringte myndighetene.
Etter at vi ryddet åstedet, kontaktet vi FBI.
Dagen etterpå kom agent Joe Fitzpatrick på kontoret mitt og presenterte seg.
Du bekjemper mer kriminalitet på vei hjem i New York
enn du gjør her i Oklahoma City.
Vi har ikke mange kidnappinger i Oklahoma,
men om noen ble kidnappet, vet jeg at det kom til meg.
Man vil løse kidnappinger de første 48 timene.
SPESIALAGENT, FBI
Etter det går sjansen drastisk ned.
Det første vi gjorde, var å sende ut et detaljert oppslag.
KIDNAPPINGSOFFER
Alle byrå i Oklahoma var på utkikk etter en ung gutt
ved navn Michael Hughes,
som ble tatt av personen som hevdet å være guttens far…
BEVÆPNET OG FARLIG
…Clarence Hughes.
Vi tok frem mappen hans og så at i 1990
prøvde han å kreve inn konas livsforsikring.
Men personnummeret han oppga, var for en mann ved navn Franklin Floyd.
MELDING OM FØDSELSREGISTRERING
Så Clarence Hughes het egentlig Franklin Delano Floyd.
Franklin Floyd hadde så mange alias.
LØGNER, FALSKE IDENTITETER
Trenton Davis, Warren Marshall og Clarence Hughes.
Vi innså også at Franklin Floyd hadde vært i et rehabiliteringshjem.
Det betyr at han hadde sittet i fengsel.
Så jeg sjekket umiddelbart rullebladet hans.
I 1962 bortførte han ei jente.
KAMERA "FANGER" RANER
Han ranet en bank i 1963.
Han ble sluppet ut til et rehabiliteringshjem i 1972.
Og i 1973 angrep han en kvinne.
Han ble arrestert, løslatt mot kausjon,
men så møtte han ikke opp i rettssaken.
Han hadde vært på rømmen siden da, og en rømling i nesten to tiår.
All informasjonen til sammen viste at vi hadde et virkelig problem.
Franklin Floyd tilbrakte ti år i fengsel på 60-tallet.
Etter at han kom ut, meldte han seg ikke for tilsynsfører
og var savnet de neste 17 årene.
Han var ekspert på å være på rømmen og visste hvordan han skjulte identiteten.
RØMT FØDERAL FANGE
MYSTIKK OMHYLLER GUTTENS MOR
Og det var mange spørsmål om guttens mor, som hadde dødd fire år tidligere.
Mistanken begynte å bli rettet mot Franklin Floyd
etter at Tonyas kollegaer, i en strippeklubb i Tulsa kalt Passions,
gikk til politiet.
FLOYD MISTENKT FOR PÅKJØRSEL AV SAVNET GUTTS MOR
Da jeg fikk vite at Tonya ble drept av en sjåfør som stakk av,
var det sannsynlig at det var Franklin Floyd.
ETTERLYST ETTER SKOLEBORTFØRING
Han var voldelig og kunne bli vanskelig å ta.
FBI AVTEGNER "BISARR" BORTFØRINGSSAK
"HAN ER VELDIG FARLIG."
Atferdsforskere sa jeg hadde en uke.
Etter en uke ville Floyd trolig bli lei av gutten,
han ville bli en byrde, og han ville drepe ham.
Det antas at Floyd og unggutten kjører i en stor Ford pickup fra 1994.
Registreringsnummeret, QCN305, er et nummerskilt fra Oklahoma.
Tonya Hughes var moren til gutten som ble kidnappet fra Choctaw-skolen,
men hun ble påkjørt av en bil i Oklahoma City i 1990.
Tips angående Michael Hughes rettes til FBI på telefon 842-7471.
I 1994 kom det en stor nyhetsreportasje om kidnappingen.
Moren min så på nyhetene og sa:
"De har henne under et annet navn. Noe med Tonya.
Men det er Sharon på nyhetene."
Og jeg sa: "Hva er galt? Er Sharon på nyhetene?
Intervjuer de henne? Hva skjer?"
Og mamma sa: "Nei.
Sharon er død."
Jeg ringte FBI. Jeg ringte nummeret de oppga og sa:
"Det var en nyhetsreportasje om ei jente som het Tonya.
Jeg vet hvem hun er.
Hun heter Sharon Marshall. Hun var min bestevenn på skolen."
Jeg møtte Sharon på studentråd-leir i 1984.
Jeg var Sharon Marshalls klassekamerat.
Vi var i programmet for begavede sammen på Forest Park vgs.
FOREST PARK VIDEREGÅENDE SKOLE
Sharon gikk i 86-klassen.
Jeg gikk i 87.
Jeg hadde to hele år med henne som min bestevenn.
Det er en typisk videregående.
Ville ganger, gale barn.
Folk som sniker seg bort for å røyke.
Vi dro til kjøpesenteret bare for å se på gutter.
Alle hadde stort hår og sprø klær.
Det var den vanlige 80-talls-vibben.
Det begynte da jeg møtte Sharon på en sommerleir.
Vi ble straks bestevenner.
Det kjentes ut som jeg hadde kjent henne hele livet.
Jeg husker den første dagen hun kom inn i timen,
fordi alle guttene bare jøyet seg.
Hun var kjempesmart, og hun var i offisertrening.
Og hun var i vitenskapsklubben og programmet for begavede.
Hun hadde mye godt på gang.
Sharons venner var de utstøtte.
Vi var ikke så populære. Vi var de begavede barna.
De begavede barna er ikke nødvendigvis de mest populære.
"Sherry, årboken din er like full som min.
Du er ei veldig søt og rar jente. Fortsett sånn.
Behold din unike stil og vær deg selv.
Elsker deg, Sharon Marshall."
Hun vanket alltid med de underlegne.
Det var sånn hun var.
Videregående var vanskelig for meg. Jeg var mindre enn de andre.
Jeg var involvert i kunst.
Ble nesten banket opp, ble kalt homo.
Det var vanlig.
Og mine første år var gode kun på grunn av et par mennesker.
Og en av dem var Sharon Marshall.
På skolen var det alltid en lapp der det sto:
"Hei, Ray-vennen.
Håper du har en fin dag. Jeg er glad i deg, Sharon."
Hun var veldig moden for alderen.
Hun var hele tiden fast bestemt på at hun ville gå på Georgia Tech,
og hun ville bli luftfartsingeniør.
Jeg husker da hun ringte og skrek i telefonen.
"Jeg klarte det. Jeg kom inn på Georgia Tech,
og jeg fikk fullt stipend, og jeg skal bli luftfartsingeniør."
Hun var så opprømt. Det var den beste dagen i livet hennes.
Og hun var så glad. Det var alt hun snakket om.
Faren hennes kjøpte en helsides annonse i årboken
for å gratulere henne med stipendet.
Faren skrev: "Pass på, Georgia Tech.
Hallo, fremtidige luftfartsingeniørkarriere. Pappa."
Det var foreldre som kjøpte helsides annonser, men det var med babybilder…
Hvorfor valgte faren et sexy bilde av datteren?
Det henger ikke på greip.
Vi syntes faren hennes var streng og rar.
Første gang jeg møtte faren hennes, var da han kom med Sharon hjem til meg.
Han dro faren min til side og ba om lån.
Og faren min sa: "Ikke tale om."
Du vet: "Nei."
Og det ga en dårlig smak i mine foreldres munn.
Og det var første dag.
Hun sa at moren hennes ble påkjørt av en bil på en bro
og døde da hun gikk i andre klasse.
Hun var ansvarlig for å lage middag hver kveld.
Hun fikk ikke lov til å snakke på telefonen.
Hun sa: "Ring kun hvis vi har avtalt det på forhånd.
Men jeg kan ringe deg."
Så snart han kom hjem, ble hun veldig engstelig i stemmen.
Hun sa hun måtte gå og la på.
Og jeg husker da hun ringte, og hun gråt i strie strømmer
og sa hun var gravid.
Og jeg husker at jeg ble sjokkert.
Jeg gråt da hun sa at hun var gravid.
Jeg spurte henne hva hun skulle gjøre.
Hun sa: "Jeg vil beholde det. Jeg skal få ham adoptert.
Men pappa lar meg ikke gå på college nå."
"Du må, du har stipend. Du er så smart. Du vil bli ingeniør. Du skal gjøre masse."
Hun sa: "Noen må ta seg av pappa."
Jeg tror det knuste henne å ikke kunne gå på Georgia Tech, det var alt hun ville.
Det var alt hun jobbet for.
Sharon ringte en dag og sa: "Vi skal dra til Arizona."
Hun sa: "Jeg skal føde der."
Og hun sa at hun skulle adoptere ham bort.
Hun sa faren ikke lot henne beholde det.
Politiet sier at 51 år gamle Franklin Floyd gikk inn på skolen…
America's Most Wanted har nå satt søkelys på Michaels bortføring to ganger.
Etter lørdagens episode fikk de nærmere 20 telefoner fra seere
som hevder å vite noe om guttens tilholdssted.
Et av disse tipsene vil være tipset som leder oss til Michael.
Da Michael forsvant, var det på alle nyhetene.
Og jeg tror det var da jeg møtte Joe Fitzpatrick.
Og jeg satt og snakket med ham i timevis.
Og han sa: "Jenny, ikke bare er hun død, men hun er ikke den du tror hun er."
Vi viste henne bilder av Tonya Hughes.
Hun sa det var henne hun kjente som Sharon Marshall.
Og at denne mannen vi kjente som Clarence Hughes
var den som hun kjente som Sharons far, Warren Marshall.
De trodde dette var kona hans.
De sa: "De er gift."
Og jeg sa: "Nei, det er faren hennes. De er ikke gift."
De sa: "Nei, kjære, de er gift."
Og jeg bare: "Nei. Det var faren hennes. "
Vi trodde virkelig Sharon var en annen.
Vi innså, etter å ha snakket med Jenny Fisher,
at Tonya også hadde flere alias.
Vi oppdaget at i 1989, ett år før hun døde,
skiftet de navn.
Sharon Marshall ble Tonya,
og Warren Marshall ble Clarence Hughes.
Og navnene de brukte ble tatt fra gravsteiner i Alabama.
Og så giftet de seg under de nye navnene i New Orleans…
EKTESKAPSATTEST
…som betyr at han giftet seg med datteren sin.
HELLIG EKTEPAKT
Det var utrolig.
Ett spørsmål førte til et annet.
Politiet lurte på hvem de hadde med å gjøre.
Etterforskningen viste at hun gikk under mange navn,
som Tonya D. Hughes og Tonya Dawn Tadlock.
Men hvem var denne kvinnen, og hvem drepte henne?
Det er et stort spørsmål.
Hva skjedde med Sharon Marshall i denne perioden fra videregående
til hun ble funnet død i veikanten?
Hennes død var mistenkelig.
Men det var ingen bevis for at Floyd drepte henne.
Hva skjedde med Sharon Marshall?
NAKEN
Jeg hørte fra henne én gang.
Hun sa: "Vi flytter snart vestover."
Likevel endte de opp i Tampa.
Hun var ansatt som stripper i en av klubbene der.
Mons Venus, på slutten av 1980-tallet…
DANSER
…var det eneste stedet med voksenunderholdning.
Dette var kjent som et sted som hadde de vakreste jentene i verden.
Vi brukte ikke bare undertøy.
Vi brukte fantastisk fransk undertøy.
Vi brukte bare det beste.
Alle kom hit.
Kvinner. Idrettsutøvere. Musikere.
Forretningsmenn.
Hver kveld føltes som en fest.
Jeg husker dagen da Sharon Marshall kom inn døra.
Hun så ut som en levende dukke.
Hun kledde seg veldig uskyldig.
Hun dekket seg med blonder.
Så hun gikk aldri helt naken som alle andre.
Hun så ut som ei lita jente.
Hun var veldig sjenert.
Hun snakket ikke om fortiden sin.
Og hun snakket ikke om seg selv.
Men hun og jeg begynte å bli venner.
Det var da jentene i klubben begynte å fortelle meg
om faren hennes og det rare forholdet deres.
Sharons far fortalte henne at hun måtte spørre
om festene jeg skulle arrangere,
og hun måtte si at hun var tilgjengelig.
Det er en millionærklubb her,
og festene deres var de enkleste.
Du danser tre sanger, ingen lapdance.
Ingen rører deg.
Og du går ut derfra med 500 til 1000 dollar.
Og det var den første festen jeg tok Sharon med på.
En av mennene sa:
"Du bør hente Sharon, og jeg vil at hun drar nå.
Hun står foran dametoalettet."
Hun sto utenfor ved døren,
og hun tilbød sex-tjenester til disse mennene for 50 dollar.
Hun sa at faren ba henne gjøre det og hadde kjøpte kondomer til henne.
Det var ekkelt.
Jeg kunne ikke tro
at en mann ville sette datteren sin i den situasjonen.
Sharon sa aldri at hun var gravid,
men det ble tydelig.
Sharons forhold til sønnen, Michael, var nydelig.
Hun var en fantastisk mor.
Hun var så betatt av ham.
Og bare måten han så på henne på.
Jeg tror det var
det beste som hadde skjedd henne.
Da jeg var 15, begynte jeg å passe Michael.
Han var kompisen min.
MICHAELS BARNEVAKT
Han pleide å skalle mot meg. Panne mot panne.
Vi stirret på hverandre.
Han tok munnen og gjorde sånn på kinnet mitt.
Han var så søt.
Jeg bodde i Golden Lantern husvognpark i Florida.
Og jeg bodde omtrent ett kvartal fra Sharon og Warren Marshall.
Sharon og Warrens husvogn var helt vanlig. To soverom, ett bad. Vanlig størrelse.
Warren sov på slagbenk i stua. Sharon hadde rommet bak.
Og rommet i midten var Michaels.
Han hadde ikke barneseng, som jeg syntes var rart, men sammenleggbar krybbe.
Det rare var at de ikke hadde familie. Og de har bare en eller to venner.
Sharon hadde en venn, Cheryl.
Hun kom hjem til Sharon og Warren en til tre ganger i uka.
Og hun var alltid velkledd med nylakkerte negler.
Og hun var så snill.
Hun kom gjennom husvognparken med Corvetten sin.
Det var en nydelig bil.
Og hun så meg ved bassenget og vinket.
Og for en 15-åring, at noen som er så pen… Det fikk en til å føle seg bra
at noen på hennes nivå, klasse og stil sa hei.
Cheryl var bare helt nydelig.
Hun var italiensk.
Hun hadde langt, vakkert, tjukt svart hår.
Hun hadde et vilt uttrykk, men hun var ikke vill. Hun var naiv.
Hun vant skjønnhetskonkurranser.
Og hun så Mons Venus som et springbrett.
Hun håpet å bli modell. Hun ville være i Playboy.
Men så fant jeg ut at Cheryl hang med Sharon og faren hennes,
og jeg var bekymret for hennes sikkerhet.
En kveld så vi på bryting.
Og Warren fant frem en video så vi kunne ta det opp.
Og det var da jeg så
Sharon og Cheryl på stranda, toppløse,
mens de danset.
Jeg husker jeg satt der og tenkte at det var Sharon.
"Filmer han sin egen datter?"
Og så innså han det: "Å, faen!
Snakk aldri om dette. Det er ikke noe…
Det var bare på gøy." Bla bla bla. Jeg sa: "Ok.
Ja, jeg må dra. Jeg må være hjemme nå."
En av jentene fortalte meg om videoen.
Når Cheryl kommer inn, er jeg sinna på henne.
Hun sa at Sharons far sa: "La meg ta bilder av deg.
Jeg skal ta denne videoen og sende den til Playboy,
og du kommer til å bli ei stjerne."
SPILL AV
Og hun sa: "Han prøvde å ha sex med meg.
Og jeg ville ikke ha sex med ham.
Jeg måtte kjempe ham vekk.
Og en bryter slo seg på,
og han ble veldig voldelig."
Jeg sa bare: "Jeg kan ikke beskytte deg fra dem.
Du må holde deg unna dem."
Men plutselig forsvant Sharon og faren hennes.
Hun kom bare ikke på jobb. Hun sa aldri noe.
Jeg trodde de dro fordi det var så mye snakk.
Og vi prøvde å få henne vekk fra ham.
Men han slapp aldri babyen ute av syne.
Og hun var redd for det.
Og hun ville aldri i livet forlate Michael.
Jennifer Fisher visste aldri hva som skjedde med Sharon.
Jeg sa at vi ikke ante hva som foregikk. Vi syntes faren hennes var en raring.
Jeg husker at Sharon en dag ville at jeg skulle overnatte hos dem.
Faren min var utenbys.
Moren min sa: "Du skal få overnatte der denne ene gangen.
Ikke si det til faren din."
Moren min slapp meg av.
Vi begynte å skifte og gjøre oss klare til å legge oss.
Hun åpnet en av skuffene sine og dro frem sexy undertøy.
Hun sa: "Pappa kjøper det og lar meg få det."
Jeg sa: "Herregud, dette er lekkert. Men, hallo, hvorfor har du det?"
Hun sa: "Jeg har det her fordi det er så nydelig."
Og…
Han kom inn med en pistol.
De hadde ikke dører i huset. Gardiner, men ingen dører.
Og han kom inn med en pistol.
Han pekte den mot oss og sa: "Hva gjør dere?"
Så ropte han så høyt han klarte.
Jeg skrek.
Vi hadde bare undertøy på. Vi sto og skiftet.
Jeg hadde ikke klær på meg. Jeg tok tak i alt for å dekke meg til.
Og han begynner å le. En gal, ond latter.
Og så sier han: "Jeg kommer tilbake." Og gikk ut.
Og jeg så på Sharon, og hun bare lo.
"Pappa tuller bare."
Så vi skiftet, og han kom tilbake.
Han hadde fortsatt pistolen. Og han beordret meg til å legge meg,
på gulvet, på en sovepose og legge ei pute over hodet.
Og det gjorde jeg.
Og han voldtok henne med våpenet mot henne.
Og jeg var på rommet.
Og vi snakket ikke etter det. Han reiste seg og gikk.
Og jeg var… Jeg lå bare der.
Neste morgen kom hun bort og ga meg en stor klem,
og hun sa:
"Pappa er bare sånn."
Hun sa: "Jeg har det bra. Du har det bra.
Bare la det gå."
Jeg sa aldri et ord til noen fordi jeg var redd.
Det er vanskelig, for i løpet av årene
har dette vært det mest smertefulle i livet mitt.
Det endret hvem jeg var som person.
Det endret hvordan jeg ser verden.
Det endret alt ved meg.
Jeg kjenner ingen som har hatt et så fortvilt liv
så lenge som hun hadde det.
Jeg hatet det faktum
at hun ble seksuelt misbrukt som barn.
Og så tok han henne med til strippeklubber
for å opptre og sørge for ham.
Det gjorde at jeg syntes veldig synd på henne.
Jeg kan ikke forestille meg å leve under slike forholdene så lenge.
Vi visste at Floyd begikk seksuelle overgrep mot Sharon.
Og vi vet han hadde en historie med bortføring, voldtekt og vold.
Som alltid var dette et mønster.
Han ble dømt i 1962 for å ha bortført en fire år gammel jente og voldtatt henne.
Han var en dømt pedofil.
LASTEBILSJÅFØR, 19, TILTALT I BARNESAK
På 1990-tallet angrep han igjen en kvinne.
Så vi begynner å se mønsteret for vold og overgrep.
UNGDOM FÅR 10-20 ÅR ETTER BORTFØRING AV JENTE PÅ 4 ÅR
Men da vi gikk gjennom Floyds fortid, var det åpenbart at noe var galt.
En agent finner en nabo
som kjente Franklin Floyd på 1970-tallet i Oklahoma City.
Og naboen hadde et bilde
av Floyd med Sharon da hun var fem eller seks år gammel.
Atferdsforskere sier at det er et typisk bilde av et mishandlet barn
fordi hun ser trist ut, hun smiler ikke.
Så vi så på tidslinjen.
Og vi innså at Sharon var 20 år gammel da hun døde i 1990.
Det betyr at hun ble født rundt 1969 eller 1970.
Floyd satt i fengsel fra 1963 til 1972.
Han kunne ikke være Sharons biologiske far.
Han kunne ikke ha fått barn. Det var ikke logisk at jenta var hans.
Floyd hadde kidnappet noen før.
Så da jeg så det, sa jeg: "Herregud. Han kidnappet nok henne også."
Vi er bekymret for at hun kan ha blitt kidnappet som liten
og blitt holdt i Franklin Floyds forvaring i hele denne perioden.
NYE DETALJER I BISARR SAK DER FBI LETER ETTER GUTT
Han holdt henne i over 15 år.
På dette tidspunkt vet jeg at hun ikke heter Sharon Marshall eller Tonya Hughes.
Men jeg ante ikke hvem hun var,
hvem foreldrene var,
hvor hun kom fra,
hva hun egentlig het.
Vi visste det bare ikke.
Du får litt vondt i magen fordi du innser at
denne fryktelige saken bare blir verre.
KIDNAPPINGSOFFER SAVNET 12.9.94 FRA CHOCTAW
Vi trodde derfor at Michael var i stor fare.
Så vi visste at vi måtte handle raskt.
Franklin Floyd hadde vært på rømmen i 17 år.
Så vi visste at han ble vanskelig å finne.
Han var der ute et sted.
Og Gud velsigne de FBI-agentene
som tok over saken og bestemte at: "Vi må gjøre dette."
Joe Fitzpatrick kom med en plan.
I kriminalsaker som dette
er den beste indikasjonen på hva noen vil gjøre fremover
det de har gjort før.
Denne fyren har hatt så mange alias,
og folk som det pleier å gjøre det samme om og om igjen.
De pleier å ha et mønster.
Jeg tenkte at han brukte de samme navnene.
Jeg tenkte han ville dra til gamle steder.
Phoenix, Florida, Georgia, Kentucky.
Så jeg meldte fra om navnene hans.
Alle delstatene der
han hadde fått førerkort under forskjellige navn ble varslet,
med tanke på at han ville fornye førerkortet.
Og ganske riktig.
Han fornyet førerkortet under Warren Marshall
i Louisville i Kentucky.
TRAFIKKONTOR
Og jeg fløy til Kentucky,
og vi fikk en agent i Louisville til å kle seg i UPS-uniform.
Arrestprosedyren var å levere førerkortet til ham
og arrestere ham samtidig.
Og vi leverte førerkortet.
Og agenter omringet ham
og tok ham i varetekt.
Rett etter at han ble arrestert, dro agenter til boligen hans
og snakket med naboene.
Floyd bodde i en nedslitt leilighet,
øst for Louisville sentrum, i omtrent seks uker.
Ikke lenge nok til at naboene hans visste mye om ham.
Jeg tror ikke han snakket med noen.
Bare gikk inn og ut.
Snakket ikke med noen om familie eller noe sånt, så…
Ingen hadde sett Michael.
Jeg sjekket både der han var ansatt på den tiden og der han jobbet før det.
Ingen hadde sett Michael.
Han hadde en bussbillett
fra Atlanta i Georgia til Louisville i Kentucky
for kun én person.
Han er min sønn, og jeg elsker ham høyt.
Jeg håper de finner ham.
Neste dag satte jeg ham ned og spurte om Michael fortsatt var i live.
Og han påsto at han var det. Han sa han etterlot ham hos en rik person.
Det er ingen rike personer som har noe med Floyd å gjøre.
GUTT TRYGG I UTLANDET
Det var en så latterlige uttalelser. Dette er enda en av løgnene hans.
"JEG ELSKER SØNNEN MIN AV HELE MITT HJERTE"
ARREST GIR INGEN NYE SPOR OM GUTT
Nå følte jeg meg sikker på at Michael var død.
Men det er et barn, og du håper du tar feil.
Vi savner Michael.
MICHAELS FOSTERFAR
Han er som en sønn for oss.
Michael, vi elsker deg,
og om vi visste hvor vi skulle hente deg, hadde vi gjort det.
Det har vært mange ganger der vi kjørte og jeg så et barn i en bil
med samme hår som Michaels,
at jeg prøvde å se om det var Michael.
Men det er alltid…
Du vet, før du får endelig visshet,
er tanken at han fortsatt er der ute.
Det er noe med ham.
Slik han ser ut, de store brune øynene som viser kjærligheten han har for oss.
Vi føler det samme for ham, og vi vil bare ha ham tilbake.
Da denne saken kom for retten,
innså vi at å tiltale Floyd for Michaels drap ikke var tilstrekkelig
siden vi ikke har et lik. Det ville vært vanskelig å vinne.
Man kan føre drapssak uten et lik.
Men skal vi få en dom, må det bevises over enhver tvil.
ASSISTERENDE STATSADVOKAT
Og på dette tidspunktet er det på hengende håret.
Så det som virket som en ganske enkel sak å bevise,
var ikke så lett. Vi måtte forsere noen hindringer.
Så vi siktet ham for kidnapping av Michael Hughes,
bilkapring, bruk av våpen under bilkapring,
som la til fem år som minimumstraff.
Vi siktet ham også for en annen våpenovertredelse,
for bruk av våpen under kidnappingen.
Det la til 25 år på dommen.
Første gang jeg så ham, var da han ble eskortert til domstolen.
Han hadde bare et tomt, dødelig blikk.
Det var et Charlie Manson-blikk.
Jeg syntes det var skremmende.
Kom denne veien, Mr. Floyd.
Floyd begynte med å forsvare seg, og han var veldig aggressiv
og stilte dumme spørsmål.
Han visste at denne dommeren ville tillate
at han argumentere sin sak og ha det vi kaller hybrid representasjon.
Han ville fortelle historien sin. Han ville snakke.
Den eneste måten han kunne gjøre det på uten å vitne, var å snakke til dommeren.
Han rablet og mistet stadig tråden.
Det var bare ego, hybris, narsissistisk personlighet,
sosiopatisk personlighet.
Jeg vitnet i Michaels kidnappingssak.
Det verste og mest skremmende var å måtte møte ham i retten.
Å vitne mens han satt der.
Og jeg husker da jeg sto i vitneboksen
og stirret rett inn i øynene hans.
Og bare: "Jeg har deg, din jævel."
Floyd reiste seg for å spørre henne:
"Du gjorde deg opp en mening om meg
basert på informasjonen FBI ga deg, ikke sant?"
Og hun sa: "Nei, jeg baserte det på den typen undertøy
du kjøpte til datteren din og hvordan du kledde henne.
Det var da jeg gjorde meg opp min mening om deg.
Og jeg så ham i ansiktet og sa: "Du er hennes far.
Hun kalte deg pappa. Du var faren hennes."
Og advokaten hans kastet papirene sine i lufta.
De kunne ikke gjøre noe.
Det var ingen enkel sak.
Det var bare indisier.
Det ga meg halsbrann.
Jeg har aldri tapt en sak i rettssalen. Aldri.
Men hver gang en rettssak er over, får du sommerfugler i magen.
Dommeren utstedte ordren, og vi fikk medhold på alle punkter.
OKLAHOMA-MANN SKYLDIG I Å KIDNAPPE SAVNET GUTT
Etter å ha omgått loven i to tiår ble han dømt til 52 års fengsel,
med sikring, for kidnappingen av Michael.
-Mr. Floyd, hva sier du? -Faen ta deg og Oklahoma, jævel.
-Dra til helvete! -Hvor er gutten?
Faen ta deg!
Så ringte en agent til meg.
De fant rektors bil, som Floyd stjal i kidnappingen.
Og de fant bilder som var teipet fast under trucken.
Stort sett alle var uanstendige.
Pornografi.
PORNOGRAFISK MATERIALE
Det var åpenbart Floyds fordi…
BILDENE ER HOVEDSAKELIG AV UNGE NAKNE JENTER, 97 BILDER
…det inkluderte bilder av Sharon som liten.
Og på disse bildene var det en ung dame vi ikke hadde sett før.
OFFERETS NAVN: UKJENT
Hun var i ulike stadier av å bli avkledd og slått.
Og jeg sa: "Han kan ikke ha slått henne så mye og ikke drept henne."
Det måtte han ha gjort.
Vi hadde enda et mysterium.
Hvem var hun?
Hun så ut som hun var svært brun.
Og jeg sa: "De kunne ha tilbrakt tid i Florida, Georgia, Kentucky."
Så jeg sendte bildene til de kontorene
og ba dem sjekke de uløste sakene sine.
Dette er det de kaller et skudd i blinde.
29. MARS 1995
Veiarbeidere gjør fæl oppdagelse:
Et svært forråtnet menneskekranium.
Fire dager med graving resulterer i 90 % av et skjelett,
sammen med et brystimplantat, litt klær og smykker.
Da vi undersøkte kraniet, fant vi to kulehull på baksiden av det,
og øyehulen var knekt under et av øynene.
Det var bestemt ikke en naturlig død.
Det var definitivt dødelig vold involvert.
Det ble hurtig klassifisert som drap.
Vi sjekket alle de lokale byråene.
Vi klarte ikke å identifisere skjelettet.
Omtrent et år senere fikk vi beskjed fra FBI
om at de hadde bilder fra en annen sak av en ung dame som ble slått.
Når vi ser på dem,
matcher skjorta rundt halsen på jenta
skjorta vi har bundet i en knute.
Vi fikk tannjournaler fra dem og Jane Doe I-275,
som hun var kjent som.
Og vi klarte faktisk å identifisere skjelettet fra riksveien.
Ms. Cheryl Commesso.
CHERYL ANN COMMESSOS LEVNINGER FUNNET SEKS ÅR ETTER AT HUN FORSVANT.
Vi fant ut at Cheryl hadde jobbet som eksotisk danser på Mons Venus.
Nå vil politiet snakke med alle som kjente Cheryl Commesso i 1989.
Etter videoen av Cheryl og Sharon…
…ble det snakket mye.
Alle på klubben snakket om det.
Og så dukket Cheryl opp på klubben.
Og hun hadde sår på kinnet og blått øye.
Hun hadde merker på halsen der man kunne se at hun hadde blitt kvalt.
Da visste jeg at dette hadde gått fra at Warren var en ekkel pervo
til at han var fysisk utagerende.
Og han var besatt av henne.
Han ringte til klubben flere ganger og stilte meg mange spørsmål om Cheryl.
Han ville vite etternavnet hennes. Han ville vite hvor faren hennes bodde.
Hver gang han ringte og spurte etter Cheryl,
sa jeg at hun ikke var her, og så la jeg på.
Vi gjorde alt vi kunne for å skape avstand mellom dem.
Men kort tid etterpå gikk jeg ut av klubben.
JENTER
Sharons far var på parkeringsplassen.
Cheryl sto ved siden av bilen hans, og de kranglet hissig.
Han skrek til henne.
Og han sa at han skulle drepe henne.
Så jeg løp bort dit. Jeg grep inn.
Så ble han sint på meg og ruste bilen, og bilen bare ristet.
Han latet som om han skulle kjøre over meg med bilen.
Jeg gikk bort mens jeg holdt henne og gikk med henne til bilen.
Jeg trodde hun ville dra hjem til sin far. Og det var siste gang jeg så Cheryl.
Plutselig måtte Sharon og Warren dra ut av byen.
De ba meg hente posten og holde øye med vogna.
Og en kveld gikk naboen fra over gata for å røyke en sigarett på verandaen,
og da var det en fyr i en truck.
Han går ut av bilen og går til Sharon og Warrens hus.
Fem minutter senere kommer han ut, setter seg i bilen, drar.
Kaster røyken, kommer inn, og han sa:
"Plutselig hørte jeg et smell."
Han så ut av vinduet, og det var bare en stor…
Rett gjennom midten. Ovnen gikk bokstavelig talt gjennom…
Folk snakket om det og trodde
at Warren hadde ansatt noen eller fått noen til å brenne ned vogna hans.
Da skjønte vi hvorfor Floyd forlot Florida så fort.
Han flyktet fordi han hadde drept Cheryl Commesso.
Floyd visste at politiet ville lete etter
en mann, datteren hans og barnet hennes.
De ville ikke lete etter en mann, kona og barnet deres.
Derfor stoppet de og giftet seg.
Historien om Floyds kriminelle liv favner halve landet.
Fra Oklahoma, der kona hans ble funnet død,
han kidnappet sønnen sin og bortførte en rektor.
Til denne underskogen, nær riksvei 275,
der Cheryl Commessos skjelettrester dukket opp.
Mark Deasaro sier at Floyd vil drepe igjen om han kommer ut av fengsel.
Han er en sosiopat og en predator.
Floyd ble siktet for drap på Commesso.
BILDER LEDER MYNDIGHETENE I TO STATER TIL ÉN MANN
MANN TILTALT FOR 1989-DRAP PÅ JANE DOE
Jeg følte alltid at vi hadde en god sak med tanke på bevisene.
Mesteparten kan ha vært indisier.
Det var overveldende, det at vi kunne plassere begge to der sammen.
Folk så dem krangle.
Franklin Floyd kan få giftsprøyte for drapet på nakendanser fra Tampa.
INNGANG TIL TINGHUSET
Etterforskerne ba meg identifisere noen bilder.
Det er et bilde av Cheryls lik på madrassen.
Den samme skitne ekle madrassen som på den slagbenken i stua hans.
Jeg var i den mannens hjem minst sju ganger i uka.
Og av de sju gangene
var sofaen åpen hver dag.
Det var ikke til å ta feil av.
Det var samme madrass.
Jeg visste det. Jeg var…
Ja.
Vi hadde Floyd i 52 år.
Men nå fikk jeg sjansen til å få Floyd dømt for drap.
En alvorlig forbrytelse han kunne få dødsdom for.
Franklin ble funnet skyldig i drap.
MANN DØMT FOR DRAPET PÅ JANE DOE
Han ble dømt til døden.
DØMT TIL DØDEN, DRAPSMANN FORTSATT STRIDIG
Det var en så god følelse å høre dommen.
Det var svært tilfredsstillende å vite at Floyd skulle være
et sted han ikke kunne skade noen.
Det verste med denne saken er at selv etter rettssaken
ante jeg ikke hvor Michael…
…liket er.
Det var sprøtt tilfeldig at bildene ble funnet
og at han til slutt ble dømt for drap.
Det var ikke for det vi ønsket.
Men jeg tror at for alle politibetjenter er det saker som henger igjen.
Jeg tok et bilde av Michael Anthony Hughes
som jeg tapet over datamaskinen min slik at jeg måtte se på det hver dag.
Det bare ga meg håp. Det var det det gjorde.
Det holdt meg gående hver dag på kontoret, fordi…
Dette må vi løse. Og det vil skje. En vakker dag.
Da jeg dro, var det fortsatt teipet der.
Og da jeg ryddet kontoret for å dra, fjernet jeg bildet.
Og pensjonerte meg.
I de 27 årene jeg jobbet for FBI,
har jeg klart å avslutte nesten alle saker.
To av dem jeg ikke klarte å avslutte før jeg pensjonerte meg,
var å finne Michael og identifisere Sharon.
I 2002 sendte en venn meg et bilde
og ba meg om å se på det.
Det var et bilde på det som het Doe-nettverket.
En nettside for savnede personer.
FORFATTER
Og det var bilde av ei jente
som satt på fanget til en mann som skulle være faren hennes.
Og bildeteksten under var at hun hadde blitt kidnappet,
oppdratt som hans datter, og gift og drept.
Og jeg sa: "Herregud."
Men jo mer du så på bildet, og jo mer du så på henne,
kunne man se at noe var aldeles galt.
Og jeg så på det og sa: "Dette må undersøkes."
Den første jeg snakket med, tror jeg var Joe Fitzpatrick.
Og han sa at det var to mysterier han hadde håpet å løse.
Hvem er Sharon Marshall, og hva skjedde med Michael Hughes?
Og selv om han var litt skeptisk til meg,
var det tydelig at det var noe uferdig her.
Denne saken betydde noe for Joe.
Og han var virkelig beveget av jenta som var på bildet.
Det var henne.
Det var Sharon.
Det var godheten.
Det var måten folk snakket om henne på.
Det var hennes prestasjoner,
og det var bare en vakker ung kvinne
som var fanget i ondskap.
Og hun hadde blitt glemt.
Jeg bare sa: "Dette er mer enn en krimhistorie."
Jeg ville gjøre alt jeg kunne for å finne Sharons identitet.
Jeg mente det var viktig, og jeg kjente: "Vet du hva?
La oss skrive denne boken."
Og den eneste som kjente identiteten hennes, var Franklin Floyd.
Jeg sa: "La meg forsøke
og se om jeg kan intervjue Franklin Floyd."
Jeg drar ned dit, og de tar meg med til et fengsel.
Så tok de med Floyd til et intervjurom for å møte meg.
Og de hadde tatt med alle mappene hans også.
Det var et par betjenter som sto ved siden av ham.
Og så gikk de.
Det er meg og ham i rommet.
Vi begynner å snakke.
Jeg burde omformulere det. Han begynte å snakke og stoppet ikke.
Han trodde at jeg kunne hjelpe ham. Gjør noe advokatene ikke kunne.
Fortelle historien hans og hjelpe ham ut.
Etter hvert vil du lære mye om meg.
Jeg bryr meg ikke om hva du skriver. Jeg skal hjelpe deg å fortelle sannheten.
Dette er der jeg kom på et hjem,
der moren min forlot meg.
Så Franklin Floyd ble født i 1943.
Faren hans døde. Han hadde søsken.
Mor kunne ikke ta seg av ham og sendte ham til Georgia barnebaptisthjem.
Og han hadde et plaget liv der.
Det var mye tortur der…
En gammel dame skoldet hendene mine. Og så dyttet hun hodet mitt i klosettet.
De slo føttene mine. Jeg kunne ikke gå. De svulmet opp.
Jeg så hvordan han ble skapt. Jeg så hvordan formen ble laget.
Gutter voldtok meg, slo meg,
gjorde meg til slave og alt det der.
Når de badet meg
med visse gutter,
tok de to fingre og dyttet dem oppi.
Og de slapp unna fordi jeg er liten.
Da han var 18, hadde han alvorlige psykiske problemer.
Da jeg rømte, ble jeg med i hæren, drev rundt i landet
og måtte stjele overalt jeg dro.
Og så ble jeg tiltalt for en forbrytelse og fengslet, ble mishandlet.
Jeg er dømt for antasting, voldtekt, kidnapping.
Og de hadde ikke bevis for det. Du vet vel det?
Han nektet for spesifikke anklager.
De har ikke noe bevis, vitne eller noe som tilsier…
De så meg ta bilder av noen med spredte ben.
Skjønner du hva jeg sier?
Jeg ville spurt ham om Sharon, og han ville ikke røre det.
Om Michael, og han ville ikke røre det. Han ville ikke innrømme noe.
Jeg sa: "Hvor fikk du Sharon fra?"
Han sa: "Jeg fikk henne ikke. Hun bare ble med meg."
Hør… Hun var så skjønn.
Og var så smart.
Hun elsket meg uansett.
Han nektet for alt.
Han nektet for å ha drept Sharon.
For å kidnappe henne. Han nektet for å ha drept Michael og Cheryl Commesso.
Jeg fikk ikke vite noe av Floyd annet enn at han var psykotisk.
Som undersøkende journalist prøver du å komme frem til sannheten.
Det var frustrerende,
å ikke ha funnet ut hvem hun var mot slutten av boken.
På det tidspunktet
var boken ferdig.
Og publisert.
Birkbeck intervjuet mannen nå kjent som Franklin Floyd i fengsel.
Floyd kidnappet Sharon som liten, han venter på dødsstraff.
Matt Birkbeck skrev boken A Beautiful Child,
som forteller hvordan, mot alle odds,
jenta kjent som Sharon blomstret på skolen.
Da boken kom ut,
fikk den oppmerksomheten på noen nettsteder,
som Doe Network og Websleuths.
Disse er som amatørdetektiver.
Og der så man organisk vekst.
Man så forskjellige tråder.
Hvem er Sharon Marshall? Er det hun som forsvant i Utah?
Kan hun være jenta som forsvant i Toronto?
Og det bare fortsette å vokse.
Etter hvert fikk jeg flere e-poster.
Folk i USA, folk i Canada, folk i utlandet.
Innen seks måneder til ett år
hadde folk rundt om i verden prøvd å finne ut hvem denne jenta var.
Folk var frustrerte. Det sa: "Matt, kom igjen!
Jeg leser dette. Vi trodde du hadde løst det."
Og jeg løste det ikke.
Og jeg svarte på alle disse e-postene.
Jeg sa: "Jeg gjorde dette med håp om at vi kunne finne identiteten hennes."
Vi fikk et par gode spor fra det,
men de kunne ikke etterprøves.
Men i 2005, nesten et år etter at boken kom ut,
skjedde det noe.
Jeg fikk en anonym e-post.
Og det sto:
Vil DNA-et til Sharons datter hjelpe deg?
Jeg heter Megan,
og jeg er Sharons biologiske datter.
Jeg visste alltid at jeg var adoptert,
men syntes aldri det var rart før jeg oppdaget Matts bok.
Da ble det til mye mer enn bare å være adoptert.
Jo mer jeg lærte,
jo sintere og tristere ble jeg.
Det har vært en mengde følelser siden da.
Siden jeg fikk vite om det, har det vært mye sinne og tristhet,
og forvirring over hva jeg skal føle.
Jeg vet ikke hva jeg føler. Jeg vet jeg er sint,
men jeg vet ikke helt på hva eller hvorfor.
Jeg prøver fortsatt å finne ut av det og bearbeide det.
Jeg fikk vite mye om livet hennes som jeg ikke liker å tenke på.
Ingen jenter burde gå gjennom det.
Fra en fremmed eller en som skal være faren din,
eller farsfigur, eller hva faen han var.
Det er sånt jeg ikke liker å tenke på.
Jeg gikk førsteåret på videregående da tanten min oppdaget Matts bok
og fortalte moren min om det.
Jeg husker at vi kjørte hjem fra The Snowball Stand
da mamma fortalte meg at det var mer til historien
enn at min biologiske mor ble drept i bilulykke.
Et par gikk inn på et advokatkontor og sa at de ikke hadde råd til flere barn.
"Kan du finne noen som vil adoptere?"
Vi gikk inn og så Clarence og Tonya sitte der.
MEGANS MOR
Han ville bare få det overstått. Han ville ha penger.
Han kontrollerte hele samtalen med henne.
Så jeg var litt septisk.
Men jeg føler at Gud sa: "Dette er rett."
Seks uker senere ble Megan født.
Så vi kom til sykehuset,
og hun hadde allerede født.
Hun var i sengen, og jeg gikk inn dit, bare henne og jeg.
Jeg spurte om hun ville se henne, og hun sa: "Nei, jeg klarer ikke."
Og jeg tenker tilbake på denne dagen. Hvorfor sa hun ikke mer da?
Hun kunne ha sagt at hun trengte hjelp.
Hvorfor, da vi var alene, da vi hadde muligheten, sa du ikke:
"Hjelp meg."
Ingen visste om det. Det var bare henne og jeg i det rommet.
Fordi det øyeblikket Floyd kom inn, stoppet alt.
Hele samtalen stoppet.
Jeg pleide å…
Jeg gjør det fortsatt.
Jeg finner bilder på nettet av meg som baby,
og bilder av Michael og av Sharon og sammenligner dem.
Og bare se at kinnene og nesen kom fra henne.
Og min naturlige hårfarge er lik.
Så, ja. Jeg ser meg selv i henne.
Som barn vil du vite hvem du ligner på.
Hvordan du egentlig skal se ut.
Familiehistorie.
Og så går du inn i tenårene som jente.
Jeg vil bare vite hvor jeg kom fra.
I 2010 eller 11 bestemte jeg meg for å få tak i DNA-et mitt.
Det var så vi forhåpentligvis kunne finne mer familie på den tiden.
Det var spennende.
Det var en mulighet for å finne folk.
Sharon hadde vært gravid tre ganger. På videregående skulle babyen adopteres.
Så var det Michael, og denne tredje som ble adoptert vekk i New Orleans.
Og det er Megan.
Å ha DNA-et og å vite at det var en match
åpnet en hel verden av muligheter.
Det var da Nasjonalt senter for savnede og utnyttede barn kom inn.
I 2011 arvet jeg en liten saksmappe…
KRIMINALTEKNISK SAKSBEHANDLER
…om ei jente kalt Sharon Marshall.
Og jeg hadde ikke mye å gå ut fra.
Etter at jeg leste boken, hadde jeg ingen steder å gå med den lille mappen.
Det var ingen håndhevingsapparat, men Joe Fitzpatrick var en stor aktør.
Han fortalte meg at saken var inaktiv hos FBI,
og at det aldri var åpnet en sak om Sharon Marshall.
Han kunne kun jobbe med den etterforskningen
i forbindelse med bortføringen av Michael.
Da Joe tok ansvar og sa at han skulle hjelpe meg,
var jeg ekstatisk.
Da jeg fikk telefonen fra Nasjonalt senter for savnede og utnyttede barn,
var jeg glad for at jeg kunne komme tilbake til saken.
Dette var uferdig.
Dette var noe jeg hadde gjort store fremskritt med,
men aldri fikk mulighet til å løse siden jeg pensjonerte meg.
Det ga meg håp.
Men vi måtte prøve på nytt med Franklin Floyd.
Han satt på dødscelle og hadde alle svarene.
Så vi måtte intervjue ham på nytt.
Jeg fikk en telefon fra Nasjonalt senter for savnede barn, fra en Ashley Rodriguez.
Jeg begynte å studere mappen for å finne ut hvem Floyd er.
Han er målet mitt, og jeg vil vite alt jeg kan om ham.
Jeg sa til ham: "Han kommer til å lyve mye for deg.
Får du noe sant ut av ham, er du heldig."
Jeg var ikke optimistisk.
Det var ærlig talt vår siste utvei.
Så FBI dro til Florida for å intervjue Franklin Floyd.
Jeg hadde tre ting jeg ville få besvart. "Hvem er Sharon Marshall?
Hva skjedde med Michael?" Og: "Var du ansvarlig for Sharons død?"
SPESIALAGENT, FBI
Så jeg fokuserte på den første: Hvem var hun?
Fordi det er lett å svare på.
Han vil kanskje ikke svare, men han innrømmer ikke drap.
Og han ville ikke snakke om det.
Han lukket seg og begynte å bable.
Vi fikk ikke introdusert oss før han begynte. Han trodde vi var advokater.
Vi hadde fått ham til å sitte. Vi sto mens han gjorde dette i 45 minutter.
Og til slutt sa jeg: "Vi er ikke advokatene dine."
-Han sa: "Hvem faen er dere?" -Og jeg sa: "Vi er FBI-agenter."
Og han la hodet bakover og sa: "Hva vil dere?"
"Vel, jeg gjenåpner Michael Hughes-etterforskningen."
Han sa: "Jeg vil at du lukker den."
Jeg sa at det skjer ikke.
Jeg sa: "Du ville at han skulle bli din nye Sharon.
Hun er borte og dette er din nye Sharon. Michael erstatter henne."
Jeg fortsatte å snakke, og så begynte han å gråte.
Han var emosjonell, og det var en mulighet for meg.
Og Scott klasket i bordet for å få oppmerksomheten hans.
"Hvordan drepte du ham, Floyd?" Og krokodilletårene hans fløt.
Og jeg hevet stemmen: "Hvordan drepte du ham?"
Han så opp og sa: "Ikke gjør det."
Og da slo jeg knyttneven ned i bordet:
"Hvordan drepte du ham, Floyd?"
Kranene ble slått av.
"Jeg skjøt ham to ganger i bakhodet for å gjøre det raskt."
Du har ingenting med hvor han er.
I mer enn 20 år visste ingen hva som skjedde med gutten,
men nå tror FBI at de har svar.
Tårer og tristhet fra en familie som plutselig mistet et barn.
Far, hils ham, gi ham en klem, og så et kyss.
Og vi får se ham en dag.
Det gjør vondt å miste et barn.
Han var nesten vårt barn.
Adopsjonspapirene var nesten ferdige.
Han ble kidnappet før vi kunne gjøre det.
Alle barna regnet ham som en bror.
Så alle regnet ham som en av våre.
FBI sier at den mistenkte i en 20 år gammel uløst sak
har tilstått drap.
Floyd sier han begravde gutten nær Oklahoma og Texas-grensen.
Vi var der ute i to dager.
Gravde og siktet i to dager.
Og ingen resultat.
Vi ga det 110 prosent.
Men vi fant ingenting.
Jeg ville likevel vite hvem Sharon Marshall var.
Og han gikk på.
Delvis fordi Floyd elsket å snakke om seg selv.
Det var rart. Han hoppet mellom historier.
Og plutselig begynner han å snakke om…
Hvor kjekk han var, og at han hadde på seg bussjåføruniform
i Cherryville i North Carolina, og…
Han var verdens beste bussjåfør.
Og han forteller oss at han møtte ei jente, Sandy.
Hun hadde nettopp mistet sine tre barn til staten.
Og Scott stilte nok et av de mest geniale spørsmålene.
Han sa: "Hva het du da?"
Brandon Cleo Williams var navnet han ga oss.
Og det hadde vi aldri hørt før.
Og da han sa det navnet, ga det oss noe.
Ikke bare ga han oss det navnet, han gikk enda lenger
og fortalte oss om personen han møtte,
hvordan de giftet seg.
Han ga oss datoen.
Han kunne gi oss døtrenes navn
og selv hvor døtrene ble født.
Jeg spurte hvem som var eldst. Han sa: "Det er den du spør om."
"Hvor ble hun født?" "Livonia i Michigan."
"Hvordan vet du det?" "Jeg har sett fødselsattesten."
Han sa: "Det er jenta du spør om."
Jeg spurte ham:
"Hva het hun eldste?"
Og han sier: "Suzanne Sevakis".
Da de fortalte meg identiteten hennes, satt jeg der, og det var liksom…
Jeg var ikke i transe. Jeg var bare
så utrolig glad.
Jeg gråt nesten da jeg fortalte det til ham.
Å, dæven!
Han sa: "Vi vet hvem hun er."
Og så forteller han at hun heter Suzanne Sevakis.
Jeg bare sa:
"Dæven døtte!"
"Lettelse" er ikke riktig ord, men det var noe sånt.
Det var endelig over. Nå vet vi hvem hun er.
FØDSELSATTEST SUZANNE MARIE SEVAKIS
Neste dag får vi tak i fødselsattesten.
Der står navnet på foreldrene hennes.
Sandra Brandenburg og Clifford Sevakis.
Begge viser seg å være i live.
FBI dukket opp hjemme hos meg.
De viste meg bilde av Susie, og jeg sa: "Det er datteren min.
Vet dere hvor hun er?"
SUZANNES MOR
Hun var veldig smart.
Veldig artig.
Og veldig snartenkt.
Jeg var 18 da jeg ble gravid og 19 da hun ble født.
Jeg var 17 da jeg begynte å date.
Cliff og jeg gikk på videregående sammen.
Hun var omtrent to år yngre enn meg.
SUZANNES FAR
Men hun var smart og morsom,
og jeg var så betatt.
Vi var sammen på hele videregående.
Vi giftet oss på slutten av videregående.
Jeg ble gravid noen måneder etter at vi giftet oss.
Jeg var spent.
Jeg var lykkelig.
Og jeg gledet meg sånn til å få babyen.
Han var i Vietnam da hun ble født. Det var tøft.
Jeg hadde perm i en uke,
og det var da jeg så seks måneder gamle Suzanne for første gang.
Det var en vakker liten kjerub.
Jeg var stolt.
Hjertet ditt blir større når du får barn.
Men når du drar til Vietnam,
forlater du resten av verden, og det er hele verden.
Jeg var annerledes da jeg kom tilbake, og hun datet en annen fyr.
Og det var da Sandy sa at hun ville skille seg.
Jeg hadde begynt å treffe en annen mann,
og jeg ble gravid med Allison og Amy.
Men vi ble skilt.
Jeg flyttet jentene og meg til en husvogn i en husvognpark.
Husvognparken var på en høyde.
Tornadoen traff oss ut av det store intet og tippet vogna mi sidelengs.
Etter tornadoen hadde jeg det jeg antar de kaller PTSD.
Jeg husker at
jeg på et tidspunkt satt i hjørnet, i stua, på gulvet.
Og jentene sa "mamma", og jeg kunne ikke bevege meg.
Jeg dro til sosialtjenesten, jeg trodde man skulle det for å få hjelp.
De tok barna. Jeg husker at jeg gråt til henne og sa:
"Det er ikke trygt. Jeg kan ikke ta meg av dem."
Dama på sosialkontoret sa: "Gå i kirken. Du vil føle deg bedre."
Sosialtjenesten ringte meg og sa:
"Vi vil at alle tre jentene skal adopteres til én familie.
De er nært knyttet, og vi vil ikke skille dem."
De ga meg valget om enten å adoptere alle tre eller gi opp alle tre.
Det var tøft for meg.
Jeg brukte en helg…
…på å drikke for mye og tenke for mye på det.
På den tiden bodde jeg hos foreldrene mine,
jeg var arbeidsledig.
Jeg var vel 23 år gammel.
Og jeg trodde bare ikke at jeg kunne være en god forelder da.
Jeg sleit fortsatt etter Vietnam.
Da jeg gikk i kirken, vet jeg at jeg gråt, for jeg klarte ikke å slutte å gråte.
Det var der jeg møtte ham.
Han bare kom og satte seg ned,
og han begynte å snakke rolig til meg.
Du vet: "Hva er galt? Gud har sendt meg hit for å hjelpe deg."
Han sa: "Vi skal hente barna dine.
Vi gifter oss, og jeg skal ta vare på deg og barna,
og alt kommer til å bli bra."
Etter at vi ble sammen, gjorde han skumle ting.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre da jeg innså situasjonen.
Og han hadde en kniv som han gikk med hele tiden.
Og han tok mot siden kniven var på, og sa: "Tror du at du får forlate meg?
Det skjer ikke."
En gang måtte jeg kjøpe bleier til jentene.
Jeg skrev en falsk sjekk på 7-Eleven.
Da fikk jeg 30 dager i fengsel.
Og det var da han tok barna mine.
Jeg dro til politistasjonen umiddelbart
og fortalte dem at han hadde tatt barna mine.
Politiet spurte om vi var lovlig gift.
Jeg sa "ja".
Politiet sa: "Det er en sivilsak du må ordne selv."
POLITIET
Og jeg ble bare mer og mer høylydt,
og de eskorterte meg ut av politistasjonen.
På et tidspunkt, jeg vet ikke når,
hadde han tatt Allison og Amy og satt dem av på barnehjem,
og tatt Susie og dratt.
Du kan ikke gå tilbake og si:
"Hvis jeg ikke…
Hvis jeg hadde funnet en måte å få hjelp på,
for å komme unna situasjonen, da ville det aldri skjedd."
Jeg skulle være moren hennes og beskytte henne mot monsteret.
Det gjorde jeg ikke.
Jeg er faktisk veldig sint på Sharons mor.
Jeg tror ikke et øyeblikk på,
siden dette var før i tiden, at hun ikke fant barnet sitt.
Jeg ble tatt i 1976.
I nesten fem år kontaktet moren min alle.
Senatoren sin,
borgermesteren, gikk på TV.
Hun gjorde alt hun kunne.
Og hun var ikke en velstående person,
men hun brukte alle pengene hun klarte på å lete etter meg.
Moren min gjorde alt,
og jeg vil bare vite hvorfor.
Hvorfor prøvde hun ikke mer?
Jeg skal være ærlig. Jeg kontaktet bestemoren hennes.
Det gikk ikke bra. Det var den "jeg bryr meg ikke"-holdningen.
Når du tar kontakt med noen og de ikke er interesserte,
er det for meg…
Bryr du deg ikke?
Vil du ikke vite det? Hva slags person er du?
Jeg har problem med det.
I 2003, da jeg var i Tulsa, og jeg besøkte kirkegården,
tenkte jeg: "Hadde det ikke vært kult
å komme hit en dag og erstatte gravsteinen?"
Det sto bare ett navn, Tonya. Og det plaget meg.
Så etter vi fikk vite identiteten hennes, bestemte vi oss… Og jeg snakket med Megan.
Og jeg sa: "Hei, la oss gjøre dette."
Matt ville ha innspill om hva som skulle stå på gravsteinen.
Jeg bare: "Herlighet. Det er mye ansvar."
Hun berørte manges liv, og jeg ville sørge for
at den viste at hun var alt for alle.
3. JUNI 2017
Far, takk for denne muligheten.
Og jeg ber om at du gir trøst, styrke, mot
til dem som er her.
Ikke bare her i dag, men hvor enn de er.
Der er hun.
Hun var bare 20 år gammel da hun døde i 1990.
Og det var ikke før i juni 2017 at vi kunne endre gravsteinen.
Og endelig sette navnet hennes der.
Hun var definisjonen på en venn for alle.
En fornuftig stemme og støttesystem for folk,
som er helt sprøtt, siden hun ikke hadde noe av det hjemme.
Og hun gjorde det med slik verdighet.
DEDIKERT MOR OG VENN
Hun fikk endelig minnestunden hun fortjente.
Det satte et semikolon for meg.
Og endelig kan hun hvile.
Men hun lever fortsatt i hjertet mitt.
Og når jeg er borte, da kommer kanskje punktumet.
Det var vakkert.
Det var flott å finne ut hvem hun var.
Jeg husker bare:
"Jente, jeg støtter deg".
En av tingene som brydde meg mest, var at hun aldri visste hvem hun var.
Å kjenne folkene som var en del av livet hennes hjalp meg virkelig.
Fordi alle har så positive minner om henne.
Man får følelsen av at hun til tider
gjorde det beste ut av livet hun hadde.
Jeg var glad for
at vi satte navnet hennes på en gravstein, og det er henne.
Det var viktig for oss alle.
Det var…
Dette var den hun var. Her er faren hennes.
Her er datteren hennes.
Dette er hvor hun er, hvor hun ligger, og dette er det hun heter.
Sheriff, bare tusen takk.
Jeg har så mange nye forhold og mer familie enn jeg trengte.
Og jeg håper jeg kan være halve moren hun var eller ville være.
Å bli forelder ga meg mer respekt for min biologiske mor
fordi hun ga fra seg to barn,
om ikke flere,
vel vitende om at det var bedre for barna.
Sønnen min heter Michael. Han er oppkalt etter broren min.
Michael fikk ikke leve ut navnet sitt, og jeg ville at navnet skulle fortsette.
Jeg kan ikke snakke med Suzanne, men jeg kan snakke med Megan.
Og det får holde.
Jeg prøver å finne ut av meg,
men jeg vet at denne historien vil hjelpe noen.
Jeg må bare finne ut av alle delene og hvordan det formet meg,
og da vet jeg at jeg kan dele dette.
Jeg vet bare at om hun hadde sjansen…
Hun ville vært en av de personene
som kunne ha overvunnet det som skjedde med henne.
Hvis hun hadde kommet seg vekk fra ham,
hadde hun vært en fantastisk overlevende.
Hun hadde så mye potensial.
Hun hadde noe å tilby verden.
Hun hadde virkelig en gave, og…
Det er slik jeg alltid vil huske henne.
I KJÆRLIG MINNE OM SUZANNE MARIE SEVAKIS
OG MICHAEL ANTHONY HUGHES
Om du eller noen du kjenner har opplevd seksuell vold,
kan du finne hjelp på www.wannatalkaboutit.com
Tekst: Anniken Einan