DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
BLBÁ CHUDOBA
Už jede.
Ať vás nevidí.
Cíl právě dorazil na místo.
- Rozumím. - Aby se to rychle nezvrhlo.
Teď vystupuje z auta.
Modrá kšiltovka, béžové triko s krátkým rukávem.
Modré džíny, bílé tenisky.
Bobe, proč prostě nepřijdeš a neřekneš, že nejsi D.B. Cooper?
Na Den díkůvzdání v roce 1971 byl unesen let společnosti Northwest…
FBI případ nikdy nevyřešila…
Cooper se stal legendou poté, co unesl letadlo
a vyskočil z něj padákem s 200 000 dolary v hotovosti.
…odvážný zloděj jménem D.B. Cooper.
D.B. Cooper…
- D.B. Cooper… - D.B. Cooper…
Nejchytřejší a zcela jistě nejtroufalejší únosce letadel všech dob.
Je neuvěřitelné, že jsme právě oslavili 50 let
od Cooperova činu.
Doteď je to jediný nevyřešený únos letadla
v našich dějinách.
Bylo neuvěřitelné, co se mu povedlo.
Prošlo mu to,
postavil se systému a nezranil přitom žádné civilisty.
Proto je z něj dnes legenda.
Máme svědky, kteří tě viděli v době únosu v Oregonu. Byl jsi tam?
Jsme si s týmem jistí, že jsme našli D.B. Coopera.
Máme více než sto důkazů.
Jedná se o podvodníka vystupujícího pod různými jmény.
Jsem tu, abych řekl, jak to bylo.
Je mi jedno, jestli to bude bolet.
Tenhle případ je maraton.
Je to výzva, které se musíte obětovat. Nutí vás pochybovat o vlastním rozumu.
Musíte uvěřit v nemožné.
Já se nezaobírám teoriemi, pověrami a legendami.
Zajímají mě fakta.
Haló?
Vyšetřovatelé odložených případů jsou přesvědčení,
že jste nechvalně proslulý D.B. Cooper.
Nechvalně proslulý? Já myslel, že jsem slavnej.
Dobře.
EPIZODA 1 SBAL PRACHY A SKOČ
Ještě nikdy jsem žádný případ nevyšetřoval deset let.
Všichni se mě neustále ptají, proč to dělám.
Proč se společně se svou ženou
věnuju 50 let starému případu.
Mělo to vliv na mé příbuzné.
Dokonce jsme se kvůli tomu se ženou hádali.
Viděl jsem své děti dospívat
a celé nás to stálo spoustu peněz.
Ale rozhodli jsme se pátrat dál,
protože všichni věřili, že máme pravdu.
24. LISTOPADU
Ten Cooperův kousek byl velmi náročný,
ale on ho provedl naprosto dokonale.
Zvlášť když si uvědomíte, že byla středa před Díkůvzdáním,
jeden z nejrušnějších dní na letišti.
Před padesáti lety jsem byl ve druháku na Oregonské univerzitě.
Zavolal jsem rodičům,
že mě čeká 37minutový let z Portlandu do Seattlu.
Svítilo slunce, ale bylo zamračeno.
Vyšel jsem po zadních schodech do letadla a sednul si do levé zadní části.
A až do odletu jsem nevnímal, že by tam se mnou někdo byl.
Všimnul jsem si, že muž sedící vedle mě
má na obličeji sluneční brýle.
Nic takového jsem ještě nikdy neviděl.
Co si o sobě myslí?
Let z Portlandu do Seattlu je tak krátký,
že si pomalu ani nestihnete dát pití.
Jakmile letadlo vzlétlo,
podal tento podivný muž letušce lísteček.
Nevšímala jsem si ho.
A on mi pak řekl…
LETUŠKA
„Chci, abyste si to přečetla.“
Bylo to vytištěné.
„Slečno, v kufříku mám bombu.
Chci, abyste se posadila vedle mě.“
A tímhle začal neuvěřitelný příběh D.B. Coopera.
Vzpomínám si, že něco říkala,
pak vstala a šla k telefonu.
Ale netušil jsem, co se děje.
Žádal 200 000 dolarů v americké měně a čtyři padáky.
Říct si o peníze je jedna věc,
ale o padáky?
K čemu mu budou?
Byl velmi chytrý. Neporučil si jeden nebo dva,
ale rovnou čtyři.
Napadlo ho, že by mu mohli dát nefunkční,
aby zemřel. Tak si poručil čtyři,
aby se báli, že si vezme rukojmí.
Velmi chytré, až geniální.
PŘIPOUTAT
Vyšel pilot a řekl, že mají problémy s motorem
a letadlu dojde palivo.
A ať se všichni přesunou do přední části.
Vůbec jsem netušil, co se děje.
Byli jsme ve vzduchu, tak se nebylo čeho bát.
Cooper nechtěl, aby přistáli dřív,
než budou zaměstnanci letiště připravení, aby letadlo muselo kroužit kolem.
Začalo se stmívat.
Vypadá to, že nás čeká bouřlivá noc.
Jakmile měl únosce jistotu, že splnili jeho požadavky
a mají pro něj 200 000 dolarů v hotovosti, což by byl dnes asi milion dolarů,
a padáky, které si objednal,
mohlo jít letadlo v Seattlu na přistání.
Ostřelovači pozorovali letadlo.
Cooper požádal letušku, aby zatemnila okna.
Letadlo ztmavlo.
Jedna letuška vyšla ven a detektiv jí předal tašku plnou peněz.
Pak došla pro padáky a všichni cestující opustili letadlo.
Byli jsme kilometr a půl od terminálu, tak přijel autobus a my nastoupili,
aby nás odvezl na letiště.
Včera večer vystoupilo z letadla v Seattlu 36 cestujících.
Uvnitř zůstali čtyři členové posádky a únosce.
A tam stála asi stovka novinářů.
Agenti FBI vyslýchali každého.
Řekli nám, že nás unesli. To bylo poprvé, kdy jsem o tom slyšel.
Posádka cestujícím nic neřekla. Asi nechtěli vyvolat paniku.
Nevěděli jsme, co se děje. Kroužili jsme tam asi dvě a půl hodiny.
Nikdo netušil, že se něco děje.
- Kdy jste to zjistil? - Když přinesli ty peníze.
Únosce v obleku požadoval 200 000 dolarů.
Nastoupil s kufříkem a posádce řekl, že v něm jsou výbušniny.
Viděla jsem velkou baterii se šesti tyčkami dynamitu,
které ji obklopovaly.
Řekl mi:
„Stačí, když připojím tady ten drát k tomu zařízení,
a všichni budeme mrtví.“
Když jsem přijel domů, celé to na mě dolehlo.
Uvědomil jsem si, že jsem seděl vedle bomby.
Na podzim roku 1971, kdy došlo k únosu,
probíhalo cestování letadlem úplně jinak než v dnešní době.
Na letiště se chodilo jako do supermarketu.
- Dobrý den. - Dobrý.
- Kam letíte? - Tam, kde to žije.
Mám rád, když se mě lidi ptají na letištní kontroly v 70. letech.
Podle toho, co si pamatuju,
nic takového vůbec neexistovalo.
Nebyly tam detektory kovů, nemuseli jste se zouvat.
Neočuchávali vás psi.
Nikdo vás neprohledával ani nekontroloval detektory kovů.
Přišli jste, zaplatili 20 babek
a mohli jste odletět do Dallasu. Bez kontroly.
A přesně to Cooper udělal.
Přišel a koupil si letenku. Nebylo na tom nic složitého.
Bylo to ještě před rozmachem masového cestování letadlem.
Chtěli z toho udělat zábavný zážitek.
Co je to za let?
Se šampaňským.
Ale bohužel v té době stevardky fetišizovali.
VEZMU VÁS DO NEBE
Až vás v letadle potká hosteska z Braniff International,
bude mít na sobě tohle.
Na začátku 70. let to měly letušky velmi těžké.
Byly neustále sexuálně obtěžovány.
Nebyly tak dobře placené jako muži, se kterými pracovaly.
Pracovaly v šíleném tempu.
A musely splňovat velmi přísné a nespravedlivé požadavky na vzhled.
Není jen pěkná. Je pěkně chytrá.
Když D.B. Cooper podal letušce ten vzkaz,
byl nejspíš desátý člověk, který jí ten den něco dal.
V té době bylo těžké pracovat jako letuška,
ale velmi rychle to začalo být až nebezpečné.
Partyzánští únosci zasáhli čtyři letecké společnosti téměř najednou.
Jednu pokladní v texaském Houstonu zabili a druhou zranili.
Vzdušné pirátství není zcela novým jevem.
12. ZÁŘÍ 1970
Pracovala jsem u CIA.
Dostávali jsme hlášení o únosech
a každý měsíc přišlo jedno.
A situace se zhoršovala.
Patnáct japonských studentů vyzbrojených samurajskými meči,
pistolemi a podomácku vyrobenými bombami uneslo letadlo Japan Airlines.
Všechny únosy měly politický cíl.
Trestali zemi nebo skupinu.
Předstírali, že jsou větší a drsnější, než ve skutečnosti byli.
Proč myslíte, že měl zbraň?
Tlačil mě do zad něčím tvrdým.
Řekl: „Jedeme do Havany na Kubě. Vezmi mě do kokpitu.“
Pro únosy letadel existovaly jen dva důvody.
Vyhrožovali jste zabitím lidí, aby vám dali peníze,
nebo jste někam chtěli, obvykle na Kubu. Kubánci byli skoro všichni radikálové,
kteří potřebovali zmizet.
A co to nakonec bylo?
Ukázalo se, že je to kovový hřeben s perem zabalený do svetru.
JAK MŮŽEME ZASTAVIT ÚNOSY LETADEL
Zločin se stejně jako každá umělecká forma vyvíjí.
A tak se vyvíjely i únosy.
A největším umělcem byl D.B. Cooper.
S výkupným ze seattlských bank
a čtyřmi padáky na palubě zamířilo letadlo do Rena.
Cooper si zkontroloval peníze a byl spokojený. Vydal další instrukce.
Chtěl letět rychlostí 250 mil za hodinu, což je na tryskáč pomalé.
S klapkami dolů a v minimální výšce.
Ani sami piloti nevěděli,
jestli letadlo dokáže letět tak pomalu a tak nízko.
Ale on prohlásil, že to možné je.
Zamířili na jih do oblasti zvané „Temná propast“.
Tina Mucklow s ním byla v poslední řadě sama.
Nebyl nervózní, působil velmi mile.
LETUŠKA
Jen chtěl, aby bylo po jeho.
Poté Cooper poslal Tinu Mucklow do kokpitu
a řekl jí, ať nevychází.
Byl vzadu úplně sám.
Okolo 20:12 začalo pilotům praskat v uších.
Tlak v kabině se změnil.
Zadní schodiště se spustilo.
Řekl jsem dispečerům, že nás náš přítel právě opustil.
Abyste si představili, co udělal,
zavřete oči a představte si, že scházíte po těch schodech.
Je pozdě v noci, dost prší.
V uších vám hučí motory tryskáče.
Představte si, jak se díváte do tmy
a pak pomalu začnete scházet schody.
A přemýšlíte, kdy přijde správný čas skočit.
Buď utekl, nebo udělal do země obří díru.
V tom případě bude těžký ho najít.
Tím myslíte, že spadnul někde v horách?
Jasně. Je možný, že se mu neotevřel padák.
Dost riskoval.
A jestli se mu ten padák neotevřel, bude dost těžký ho najít.
Kdyby se ten padák otevřel, myslíte, že v pořádku přistál
a povedlo se mu utéct?
Nevypadá to, že by visel někde na stromě.
Aspoň co jsme viděli ze vzduchu.
Jestli vážně vyskočil a podařilo se mu přistát,
mohl zvládnout ten padák schovat
a utéct pryč.
Vojáci pročesali lesy okolo Woodlandu a východně směrem k Arielu,
ale nikdo netušil, kam mohl přistát a jestli se mu vůbec podařilo přežít.
Hlavním problémem, se kterým se FBI zpočátku potýkala,
bylo, že netušili, kde se letadlo nacházelo,
když z něj Cooper vyskočil.
Bylo tam tolik proměnných. Co vítr?
Třeba ho svedl z kurzu.
Proto museli prohledávat velmi velkou oblast.
V tuto chvíli
je nejspíš velmi malá šance, že ho v téhle oblasti najdeme.
Ale třeba zjistíme nějaké informace, které nám poradí, jak dál.
Na těchto schodech v zadní části stroje 727
stál podle FBI únosce, než vyskočil padákem,
aby dopadnul někde mezi Seattlem a Portlandem.
Původně měli za to, že dopadl někde poblíž Rena,
ale hledání v této oblasti bylo zastaveno.
Na Den díkůvzdání se o tom příběhu psalo po celém světě.
Ten muž zmizel.
Z ukázky fenomenálního leteckého pirátství
se stala americká lidová legenda.
DÍKŮVZDÁNÍ 1971
Včera do letadla nastoupil jako běžný cestující.
Ale dnes, po únosu tryskáče společnosti Northwest,
propuštění pasažérů v Seattlu,
a útěku padákem někde mezi Seattlem a Renem,
se o něm začalo mluvit jako o mistrovi zločinů.
Víte, co to znamená? Jesse James se vrátil.
Vezměte si, že je to sto let.
Před sto lety zabili Lincolna. Pak Kennedyho. Všechno se vrací.
- Myslíte, že je hrdina? - Jo.
Proč?
Protože mu muselo zabrat dost času, než to celý naplánoval.
A já si vážím lidí, co si dají načas, aby odvedli dobrou práci.
Je to jedna z nejmazanějších lišek, jaká kdy na světě žila.
AGENTI HLEDAJÍ ÚNOSCE
Všechny ty drobné detaily případu, to jen tak nevymyslíte.
Už třeba jen přezdívka únosce.
D.B. Cooper nebyl únosce.
V Portlandu si koupil letenku na jméno Dan Cooper.
Takže D.B. Cooper je vlastně Dan Cooper. Stalo se ale to,
že kvůli obrovskému zájmu médií,
někdo udělal chybu a ostatní se toho chytli.
FBI HLEDÁ ÚNOSCE
Policisté procházeli nějaké záznamy
a novinář to zaslechl jako D.B. Cooper.
Z Dana Coopera se stal D.B. Cooper
kvůli několika nedbalým novinářům.
Během jednoho dne všem došlo,
že to není D.B. Cooper, ale Dan,
ale upřímně řečeno, D.B. Cooper zní drsněji než Dan Cooper,
tak se to uchytilo.
A tím se rozjela značka D.B. Cooper.
Protože každý lidový hrdina potřebuje pořádnou reklamu.
D.B. Cooper…
„D.B.? Kdo je to?“
A tak únosce D.B. Cooper vyskočil z letadla
a přistál na Zemi jako hrdina.
Dalo by se říct, že na pacifickém severozápadě
byl něco jako bůh.
Ten muž porazil systém.
Když má někdo takový nervy a ještě dojde tak daleko,
všichni mu fandí.
ODVÁŽNÝ ÚNOSCE POBLÁZNIL VEŘEJNOST
Lidi psali písničky, prodávali trička,
to vše na počest prvního muže, kterému prošel únos amerického letadla.
Podle mě bude D.B. Cooper žít dál, protože ho nikdy nenašli.
Je to typicky americký případ.
Hrdinou je outsider, který to ostatním natře.
Cooper vzkřísil tuto kulturní hymnu,
a připomněl tím hrdiny, jako byl Billy the Kid
a všichni slavní banditi a bankovní lupiči.
George Machine Gun Kelly,
Baby Face Nelson
a John Dillinger.
My si psanců vážíme.
Lidé porušující pravidla nás fascinují,
protože 95 % z nás je dodržuje.
Všechny zajímalo, kdo byl D.B. Cooper.
A jak čas plynul,
stala se z toho tajemná záhada.
Z důkazů plyne, že Cooper musel mít zkušenosti z armády,
aby mohl takový zločin naplánovat a úspěšně provést.
Až se vrátíme, odhalíme důležitou novou stopu
k odhalení identity D.B. Coopera.
D.B. Coopera už hrála spousta různých lidí.
Podle mě existuje mnoho důvodů, proč je D.B. Cooper tak oblíbený
v různých odvětvích popkultury.
Stejně jako u Amelie Earhart víme jen velmi málo, co se vlastně stalo.
Západní svět potřebuje mít odpověď na každou otázku.
Je velmi frustrující, když příběh nemá konec.
Nemusí to být šťastný konec,
ale musí mít tečku na konci věty.
A případ D.B. Coopera je ukázkovým příkladem věty,
která nebyla nikdy dokončena.
FBI mezitím prověřovala
přibližně tisíc podezřelých.
A někteří vypadali velmi slibně.
Třeba Richard Floyd McCoy byl ideální podezřelý.
Byl ve Vietnamu a byl zkušený parašutista.
McCoy unesl jinou 727 a vyskočil z ní
asi pět nebo šest měsíců po D.B. Cooperovi.
Ale je tu jeden velký problém.
Všichni svědci, kteří D.B. Coopera viděli, se podívali na McCoye
a řekli, že on to není.
Duane Weber se přiznal před smrtí a byl podobný druhému portrétu.
A žil dvojí život. Jednou byl okouzlující prodejce pojistek
a jindy zas profesionální zločinec.
Zatkli ho asi 16krát,
ale neexistoval důkaz, že uměl skákat padákem.
Byl to zločinec, který se na svobodě nikdy dlouho neohřál.
A pak tu byla Barb Dayton.
Přiznala se, že je D.B. Cooper.
Byla první, kdo ve Washingtonu podstoupil operaci pohlaví.
Bývala Bobby
a Bobby byl drsňák a rváč.
A Barb byla milá knihovnice.
Byl to dokonalý převlek.
Jako muž byl Bob Dayton plný zášti.
Býval mariňák a dokázal by skočit z letadla.
Ale problém je,
že neexistují žádné konkrétní důkazy, které by Barb Dayton spojily
s případem D.B. Coopera.
Mysleli, že je to Ken Christiansen. Pracoval pro Northwest Orient.
Jiní zas obviňovali Sheridana Petersona.
Pracoval pro Boeing,
ale z různých technických důvodů policie oba dva vyloučila.
I když pořád nevíme, kdo Cooper byl, je pozoruhodné,
kolik lidí se s ním i o 50 let později stále identifikuje.
Jsme ve Vancouveru ve Washingtonu ve Victor-23.
Je to bar ve stylu D.B. Coopera.
Máme tu náš ležák Schaffner,
tohle je Let 305,
unesená IPA, Bezhlavý únosce
a IPA tryskové palivo.
A taky proč ho lidi pořád zasazují do filmů a kultury.
Radši se připrav.
Mnohem zajímavější než příběh muže,
který vyskočil z letadla a zmizel, je celá ta fascinace jeho osobou.
Koukejte na tu mapu. Ukazuje, kde přistál D.B.
To je šílený.
S úctou k D.B. Cooperovi, za posledních 50 let
jsme se vůbec nikam neposunuli v zjištění, kdo to vlastně byl.
Kdyby ses viděl.
Mám zavolat FBI a říct, že jsem našel D.B. Coopera?
To byl vtip.
Každý chce vyřešit záhadu, která na vyřešení čeká.
Od nejbystřejších mozků až po nejlepší agentury v zemi.
Po 50 letech
je Cooperův případ téměř svatým grálem odložených případů čekajících na vyřešení.
Dobré ráno. Jsem Tom Colbert.
Tamhle u toho přístroje v rohu je moje žena Dawna Kay.
A společně jsme přišli s případem. Obdrželi jsme tip.
Pro mě to celé začalo, když mi zavolal můj kamarád
jménem Rich Kashanksi.
Riche znám 25 let. Když mi zavolá, všeho nechám.
Zrovna jsem řešil jiný projekt, ale zeptal jsem se, co chce.
Byl jsem ve Vegas, kde jsem točil sérii reklam.
A známý známého mi řekl,
že zná nějakého gamblera, který ví, kdo je D.B. Cooper.
Protočil jsem panenky a řekl jsem mu, že mám natočenýho někoho jinýho.
Odpověděl jsem, že vypadá důvěryhodně
a je ochotný jít na detektor lži.
Jinak byste mi nevěřili. Jsem ochotný do toho jít.
Došlo mi, že jestli se to prokáže,
vyřešíme nejsledovanější případ v historii.
To, co jsem našel na kazetě Rona Carlsona, všechno změnilo.
Příběh začal tím, že Ron Carlson převážel drogy po pobřeží
svým rychlým fárem.
Přišel jsem vyprávět příběh, o kterém věřím, že se stal.
A týká se D.B. Coopera.
S Cooperem jsem se setkal až v roce 1978.
A poznal jsem ho…
abych byl upřímný,
byl to můj dodavatel kokainu.
Jmenoval se Dick Briggs.
Sotva jsme se poznali,
začal nám říkat, že je vlastně D.B. Cooper.
Pořád opakoval: „Vy mi nevěříte, co?“
V roce 1980 jsme spolu byli na jedné párty.
A on prohlásil: „Řeknu vám něco, co dokáže, kdo jsem.“
Řekl: „Vidíte ten pár tamhle?“ A my: „Jo.“
„Ty dva se synem…“ Byli to nějací hipíci.
„To oni najdou moje peníze.“
Dick Briggs prohlásil, že za tři dny na severním pobřeží
najdou jeho peníze. Tedy Cooperovy peníze.
A tehdy mi to došlo.
10. ÚNORA 1980
Ty peníze se našly tady,
jen pár metrů od břehu řeky Columbia.
Chtěl jsem zapálit oheň a nesl jsem v ruce dřevo.
Chystal jsem se ho položit, když můj syn řekl: „Tati, počkej.“
Začal hrabat v písku a tam to bylo.
A ono se to převrhlo.
Dítě přivedlo FBI k začátku putování,
které by mohlo vést k vyřešení osm a půl let staré záhady
únosce letadla D.B. Coopera.
Pár dní po tom večírku se objevila zpráva.
Řekli, že našli asi šest tisíc dolarů
z peněz D.B. Coopera.
A když ukázali nálezce těch peněz,
byl to ten pár z párty.
Za ty roky, co Briana Ingrama a jeho rodinu znám,
jsem neviděl nic naznačujícího, že by byl na ty peníze
nějak napojený.
Věřím, že se Brian Ingram společně se svou rodinou
k tomu případu jen náhodou nachomýtl.
Přestože se jedná o první části složité skládačky,
které se za ty roky objevily, nijak zvlášť v řešení nepomohly.
Najednou se o 40 let později objeví chlap,
který tvrdí, že ty peníze zakopal na pláži Dick Briggs,
aby dokázal, že to bylo schválně a že je Cooper naživu.
Tehdy jsem se obrátil na svou ženu a řekl jsem, že tohle by mohlo vyjít.
Dick Briggs by to letadlo dokázal úplně v klidu unést.
Tvrdil, že byl během války ve Vietnamu u speciálních jednotek.
Byl to zkušený parašutista.
Tu oblast znal, tak si to určitě naplánoval.
Měl na to po fyzické i psychické stránce.
Byl velmi inteligentní,
ale neuměl se moc ovládat.
Jeden jeho kamarád z vysoké mi řekl, že se Dick často vztekal.
Myslel, že je bipolární.
Po pár pivech se naštval
a začal házet plechovky piva z oken.
Spousta lidí se ho bála.
Byl to vzpěrač. Na bench-pressu dal 190 kilo.
Říkali mu Bugsy, protože byl trochu nervózní.
Když jsem Dicka Briggse poznala,
můj manžel mu nabídnul koktejl.
Dal si panáka bourbonu
a hned se do tý skleničky zakousnul.
Po obličeji mu tekla krev, jak to sklo kousal.
Podle jeho rodiny uměl Dick Briggs spoustu různých triků.
Mohl si vzít jehlici do klobouku, píchnout si jí do předloktí,
vytáhnout a ani kapka krve.
Jednou jsme jeli do malého městečka,
kde každý rok pořádali festival D.B. Coopera.
PŘEŽIL JSEM D.B. COOPERA
Pořád dokola opakoval, že chce těm lidem říct, kdo je.
Že přišli kvůli němu.
Měl dost velké ego, což bylo potřeba, když jste byli D.B. Cooper.
D.B. je ten nejhustší chlap v Americe.
COOPERŮV ROH
- Je to zapnuté? - Jo.
- Jen to zaostřím. - Super.
Když mi došlo, že by Dick Briggs mohl být Cooper,
začal jsem natáčet vyšetřování,
abych ho mohl prodat jako dokument.
Když mi Rich přivedl toho pašeráka, Rona Carlsona,
prověřil jsem si ho, abych měl jistotu, že říká o Dicku Briggsovi pravdu.
Rona Carlsona jsme vyslechli třikrát, jednou na detektoru.
Dobře, otočím židli.
Test provedl agent FBI Jack Trimarco.
Studoval jsem polygrafii
na Polygrafickém institutu Ministerstva obrany
ve Fort McClellan v Alabamě.
Jack Trimarco je největším odborníkem na polygraf ze všech.
Provedl více než 3 500 testů.
Trochu se nakloňte blíž, prosím.
Ruce před sebe, jako byste skákal do bazénu.
Tohle vám dám kolem pasu.
Všechno, co je fyziologické,
co je nějaká anomálie, všechno zachytím.
To ukazuje, jak se tělo během těch pár cenných vteřin mění,
když člověk ví, že lže.
Za chvíli začneme.
Řekl vám Dick Briggs někdy, že je D.B. Cooper?
Ano.
Na otázku:
„Řekl vám Dick Briggs, že je D.B. Cooper,“
reagoval velmi dobře.
Lhal jste někdy někomu od policie?
Ne.
Po testu na detektoru lži jsem řekl Richovi, že asi říká pravdu.
A začali jsme prověřovat, jestli Dick Briggs není D.B. Cooper.
D.B. Cooper byl podobný typ jako Walter Mitty.
Už od dětství si zvedal sebevědomí
fantazírováním o dobrodružstvích, ve kterých byl samozřejmě hrdinou on.
JON RICHARD BRIGGS ZEMŘEL V PÁTEK PŘI AUTONEHODĚ
Jednoho dne jsme zjistili, že Dick Briggs záhadně zemřel.
Podle jeho přátel to byla vražda.
To auto se vybouralo uprostřed pustiny v Portlandu.
Předtím vyprávěl o Vietnamu.
Ale tam ten jeho příběh váznul.
Prověřoval jsem to osm měsíců.
Vážně jsem věřil, že je Cooper.
Ale pak jsem zjistil, že nikdy nebyl ve Vietnamu a neumí skákat padákem.
Byl jen občasnou výpomocí Air Force,
takže do Vietnamu nemusel.
A tehdy mi došlo, že on to není.
Tady jsou fakta, jak je známe.
Cooper byl vysoký muž s tmavými vlasy.
Dick Briggs byl malý, podsaditý a velmi svalnatý.
Briggs to nebyl.
Jen se vychloubal, že je D.B. Cooper.
Mysleli jsme, že je po všem.
Ronu Carlsonovi bylo hrozně.
Čtyřicet let mu říkali: „To je Cooper“. Ani mu nebyl podobný,
ale věřil mu kvůli těm penězům.
Celý ten případ je tak zamotaný,
že jsem změnil názor téměř na všechno.
Teď už mě asi nic nepřekvapí.
Všichni, kdo hledají Coopera, zažili, čemu říkáme „Cooperova kletba“.
Nevíme, kdo je nebo byl, odkud přišel a kam šel.
Ten případ je plný pastí.
Když už si myslíte, že se k tomu únosci blížíte,
objeví se něco, co vám dokáže, že se pletete.
Stále to není vyřešené a po D.B. Cooperovi pátráme dál.
Možná se nikdy nedozvíme, co se s D.B. Cooperem stalo, nebo kdo je.
Ale nevyřešená záhada láká lidi nadále.
Když jsem s tím případem začínal, taky jsem si myslel, že ho vyřeším.
V té době jsem pracoval jako novinář a spisovatel na jižním Manhattanu.
Psal jsem o zločinech.
Na práci investigativního novináře mám rád,
že můžu zkoumat náročné případy, které je nemožné vyřešit.
Když jsem dostal tip na D.B. Coopera, věděl jsem, že ho mám.
Musel jsem po něm jít.
O tom případu jsem napsal svou první knihu.
Když ten případ vyřeším,
dostanu Pulitzera a odměny se budou hrnout.
Random House Audio uvádí: Skyjack: The Hunt for D.B. Cooper
od Geoffreyho Greye.
Tohle je Geoffrey Grey.
Trvalo mi to přes čtyři roky. Ta kletba není vymyšlená. Fakt.
V průběhu let
někteří podezřelí zmizeli a někteří předstírali vlastní smrt.
Jeden muž málem zemřel v ponorce na míru,
když na dně jezera hledal výkupné.
Jeden reportér se pokusil o sebevraždu, když zjistil,
že je jeho podezřelý podvodník.
PODVODNÝ PŘÍBĚH U SOUDU
K rozumu ho přivedl jen léčebný program
zahrnující elektrošoky.
Začalo mi docházet,
že ten případ není o Cooperovi, ale o lidech, kteří ho hledají.
VÍTEJTE, SLÍDILOVÉ!
O lidech jako Tom Colbert a dalších jako já.
Musím ho obdivovat.
Ten případ pošle vaši psychiku do temné propasti.
Ten případ zpochybňuje, kdo jste a čemu věříte,
čemu chcete věřit a co se skutečně stalo.
Slavnější než D.B. Cooper bude jen ten,
kdo ho najde.
Došlo to do bodu, kdy jsem měl čtyři podezřelé
a u všech jsem věřil, že jsou D.B. Cooper.
Najednou mi došlo, jak můžu věřit,
že jsou čtyři lidi jeden člověk.
Trochu to připomíná zlatou horečku.
Tak moc chcete dokázat, že máte správného člověka,
až to naruší vaše logické uvažování.
Nemůžou to být čtyři lidi najednou. Něco prostě není pravda.
Tak jsme tu zpět.
Počkat, už zase jede ten vlak. Pardon.
Když jsme zjistili, že Dick Briggs není D.B. Cooper,
zeptal jsem se, jestli nemohl mít parťáka.
Tomova houževnatost je úžasná. Nikdy se nevzdá.
Když dojdeme do slepé uličky, já to vzdám,
ale on pokračuje.
Rozhodl jsem se zavolat na portlandskou policii
a najít staré detektivy z narkotik.
„Nemáte kolegu, co si pamatuje na Dicka Briggse?“
A o týden později už jsem měl nějakýho osmdesátníka.
Poradil mi okolo deseti přátel ze sousedství Dicka Briggse.
A já je jednoho po druhém zpovídal a poslouchal jejich vyprávění.
Poslední chlap, kterému jsem volal, mě děsil.
Jmenoval se Pudgy Hunt.
Viděl jsem moc kovbojek,
kde chlap jménem Pudgy vytáhne brokovnici.
Proč vám říkají Pudgy?
Když mi bylo devět měsíců, vážil jsem asi 16 kilo.
Povězte nám o Briggsově kámošovi.
Jednou mi Dick Briggs představil svého kamaráda.
Ten chlap vytáhl výstřižky z místních novin
a mluvil o tom, že je zelený baret a vysloužil si za zásluhy metál.
A já zjistil, že Briggsovým parťákem je chlap jménem Robert Rackstraw.
Tím se všechno změnilo.
Porovnali jsme fotku Rackstrawa z té doby
s policejním portrétem D.B. Coopera.
Vypadali úplně stejně.
Máte parašutistický výcvik, jak jste říkal.
Podle vaší minulosti se dá usuzovat, že byste mohl být D.B. Cooper.
Jo, to bych mohl.
Tenhle chlap by to dokázal.
V tu chvíli jsem věděl, že jsme D.B. Coopera dostali.
Díky Bohu.
S Rackstrawem jsme vyřešili 50 let starý případ.
Bylo to jako boží zázrak.
Samo mě to praštilo do hlavy. Jak jsem to našel?
Jste ochoten říct, zda jste, nebo nejste D.B. Cooper?
S takovým příběhem by to měla být fikce nebo pravda?
To je hlavně na Američanech, jak se to provalí.
Když můj tým začal prověřovat Rackstrawa,
dozvěděli se, co dělal, když neskákal z letadla.
Měl různé falešné identity a kriminální tituly.
Všechno na něj sedělo. Neuvěříte, jak to bylo šílený.
Jste D.B. Cooper?
O tomhle já nemůžu mluvit.
O ničem z toho.
Překlad titulků: Anna Hulcová