EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
SAN DIEGO, CALIFORNIA
FATTIGDOM SUGER PHOENIX, ARIZONA
Her er han.
Ligg lavt.
Målet er på stedet for handelen.
-Mottatt. -Dette kan gå rett vest raskt.
Han går ut av bilen.
Blå baseballkaps. Beige kortermet skjorte. Dongeribukser. Hvite joggesko.
Bob. Kan du ikke bare komme ut og si at du ikke er D.B. Cooper?
På kvelden for høsttakkefesten i 1971 ble et Northwest-fly tatt…
FBI klarte ikke å løse saken…
Cooper ble legendarisk etter å ha kapret et fly
og hoppa ut av det i fallskjerm med 200 000 dollar.
…den vågale tyven D.B. Cooper.
D.B. Cooper…
-D.B. Cooper… -D.B. Cooper…
Kanskje den smarteste og iallfall dristigste flykapreren gjennom all tid.
Det er utrolig å tenke på at D.B. Cooper- saken nettopp hadde 50-årsjubileum,
og at den fortsatt er den eneste uløste flykapringssaken i historien.
Han oppnådde unektelig noe fantastisk.
Han kom unna med det
og slo tilbake mot styresmaktene, uten å skade sivile.
RØMTE I FALLSKJERM!
Det er derfor han har blitt til den legenden han er i dag.
Vi har øyevitner som sier at du var i Oregon under kapringa. Var du der?
Teamet mitt er ikke i tvil. Vi har funnet D.B. Cooper. Vi har over hundre bevis.
Vi står overfor en mann med mange identiteter, en svindler.
Jeg vil at sannheten skal komme for en dag,
uansett om det blir stygt.
Denne saken er en maraton, en utfordring. Man tvinges til å betvile egen forstand.
Den tvinger deg til å tro at det umulige er mulig.
Jeg driver ikke med teorier, folkeeventyr eller myter, jeg driver med fakta.
Hallo?
Et etterforskere fra Cold case-enheten er overbevist om
du er den beryktede D.B. Cooper.
Beryktet eller berømt? Jeg trodde det var berømt.
OK.
CALIFORNIA
Jeg har aldri jobba så lenge med én sak. Ti år.
Jeg vil bare dele et spørsmål jeg alltid får. "Hvorfor?"
Hvorfor ga jeg og kona mi oss i kast med en 50 år gammel sak?
Den har påvirket familien min.
Jeg så frustrasjonen hos kona mi og meg selv.
Jeg så barna mine vokse opp.
Gjennom saken har vi brukt mye penger fra egen lomme.
Men alle var enige om å holde ut, for de trodde vi satt på sannheten.
24. NOVEMBER
Cooper greide noe svært vanskelig, og han planla det helt perfekt.
Særlig med tanke på at det var onsdagen før høsttakkefesten,
en av de travleste reisedagene i året.
PASSASJER
For femti år siden var jeg andreårsstudent ved Universitetet i Oregon.
Jeg ringte foreldrene mine og sa at jeg fikk plass
på en 37 minutter lang flyging fra Portland til Seattle.
Sola skinte, men det overskyet.
Jeg gikk opp baktrappa og satte meg bak til venstre.
Jeg la ikke merke til at noen satt i nærheten
før vi tok av.
Jeg la merke til at han som satt ved siden av meg hadde på seg solbriller.
Det syntes jeg var litt pussig. Hvem trodde han at han var, liksom?
Flyturen fra Portland til Seattle går kjempefort, man rekker knapt en drink.
Etter at flyet tok av ga den merkelige mannen en lapp til flyvertinnen.
Jeg brydde meg ikke om ham. Så sa han… at han ville at jeg skulle lese lappen.
Det sto med store bokstaver. "Frøken, jeg har en bombe i kofferten.
Sett deg ved siden av meg."
Dette er begynnelsen på D.B. Coopers merkverdige skuespill.
Jeg husket at hun snakket med ham, og så gikk hun bort til telefonen.
Men jeg ante ikke hva som foregikk.
Han ba om 200 000 amerikanske dollar og fire fallskjermer.
Én ting var å be om penger, men fallskjermer? Hva skulle han med dem?
Han var veldig smart. Han forlangte ikke én eller to, men fire.
Han trodde de ga ham en kunstig fall- skjerm, slik at han døde. Fikk han fire,
trodde de at han tok gisler. Han måtte få ekte fallskjermer. Veldig smart.
FEST SETEBELTET
Piloten sa at de hadde motorproblemer og at de måtte kvitte seg med drivstoffet.
"Alle må sette seg foran i flyet."
Der og da visste jeg ikke hva som foregikk.
Vi var i lufta, det var ingenting å bekymre seg for.
Cooper ville ikke at flyet skulle lande i Seattle
før alt var ordnet på flyplassen. Flyet måtte sirkle.
Nå ble det mørkt. Det ble en mørk og stormfull aften.
Så fort kapreren visste at kravene ble innfridd,
nemlig 200 000 dollar i kontanter, som tilsvarer rundt én million i dag,
og at fallskjermene han ba om venta på ham,
så kunne flyet gå inn for landing i Seattle.
Skarpskyttere bevoktet flyet.
Cooper ba flyvertinnen om å dra ned alle vindusskjermer. Flyet ble mørkt.
Én flyvertinne kom ut. En etterforsker ga henne den store pengeveska.
Så gikk hun for å hente fallskjermene, og så kom alle passasjerene ut.
Vi var halvannen kilometer unna terminalen. En buss kom. Vi satte oss inn.
Så kjørte vi tilbake til flyplassen.
Trettiseks gikk av linjejetflyet i Seattle i går kveld.
Fire besetningsmedlemmer og kapreren ble igjen.
Det var nok rundt hundre nyhetsfolk der.
FBI-agenter avhørte alle der.
De sa: "Dere ble kapret." Det var første gang jeg hørte det.
Besetningen skjulte det som skjedde for oss, sikkert for å unngå panikk.
Vi visste ikke hva som foregikk. Vi fløy rundt i to og en halv time.
Ingen visste at noe skjedde.
-Når fant De ut det? -Da de kom om bord med pengene.
Kapreren var kledd i dress og forlangte 200 000 dollar.
Den enkle kofferten hans skulle inneholde eksplosiver, fortalte han besetningen.
Jeg så et stort batteri med seks dynamittgubber surret rundt.
Så sa han: "Alt jeg må gjøre, er å feste denne ledningen til denne dingsen,
og så dør vi, alle sammen."
Da jeg kom hjem, begynte det å gå opp for meg.
Det at jeg faktisk hadde sittet ved siden av… en bombe.
SEATTLE - TACOMA LUFTHAVN
Høsten 1971, da denne kapringen fant sted,
var opplevelsen av reise med fly noe helt annet enn det er i dag.
Flyplassene var som supermarkeder.
-Hei. -Hei.
-Reisemål? -La oss bare si: "Der det skjer."
Jeg elsker når folk spør meg om sikkerheten på flyplasser på 70-tallet.
For slik jeg husker det,
så var det ingen sikkerhet i det hele tatt.
Ingen metalldetektorer. Du måtte ikke ta av deg skoene.
Det var ingen hunder.
Det var ingen som visiterte deg eller undersøkte deg med skanner.
Du gikk inn, la 20 dollar på bordet og fikk en billett til Dallas. Det var alt.
Det var det Cooper gjorde. Kjøpte billett samme dag. Det var veldig nonchalant.
Dette var helt i begynnelsen, før flyreiser tok av for massene.
De ville gjøre opplevelsen fornøyelig.
-Hva slags flyging er det? -En champagneflyging.
Men dessverre ble flyvertinnene gjort til sexobjekter på den tiden.
FLYSTRIP(P)EN
Når en Braniff International-flyvertinne møter deg på flyet,
er hun antrukket slik.
Det var veldig tøft å være flyvertinne tidlig på 70-tallet.
De ble utsatt for trakassering konstant og fikk lavere lønn enn mannlige kolleger.
Turnusen var uholdbar. Kravene til utseendet var harde og urimelige.
Hun er ikke bare pen, men også ganske smart.
Da D.B. Cooper ga flyvertinnen lappen,
var han sikkert den tiende den dagen som ga henne en lapp.
Det var veldig tøft å være flyvertinne,
og det ble raskt en farlig verden for dem.
En kaprergerilja slo til mot fire flyruter nesten samtidig.
Én billettselger i Houston i Texas er død, en annen er såret.
Flypirater er ikke noe nytt fenomen, akkurat.
12. SEPTEMBER 1970
Jeg jobbet i CIA.
Vi fikk meldinger om kapringer.
Kanskje én hver måned.
Og så ble det bare mer og mer av det.
Femten radikale, japanske studenter bevæpnet med samuraisverd,
pistoler og hjemmelagde bomber kapret et fly fra Japan Airlines.
Kapringene hadde politiske mål.
De straffet et land eller en gruppe.
De gjorde seg selv større og farligere enn de egentlig var.
-Hvorfor trodde du at han hadde pistol? -Han satte noe hardt i ryggen min.
Han sa: "Nå skal vi til Havanna på Cuba. Ta meg til cockpiten."
Det fins bare to grunner til å kapre et fly.
Enten for å true med å drepe mennesker og få penger,
eller typisk for å komme seg til Cuba. De fleste kubanere var unge radikale
som trengte å rømme fra byen.
Hva viste det seg å være?
Det var en kam i metall med en penn, pakket inn i en genser.
HVA VI KAN GJØRE FOR Å STANSE FLYKAPRINGENE
Som alle andre kunstformer utvikler også forbrytelsene seg.
Flykapringens kunst utviklet seg,
og den største kunstneren av alle var D.B. Cooper.
Med løsepengene fra banker i Seattle
og fire fallskjermer om bord, satte flyet kurs mot Reno.
Cooper var fornøyd da han så i pengevesken. Han hadde instruksjoner.
Han ba dem om å fly i 400 km/t, ganske sakte til jetfly å være,
med vingeklaffene nede på minimumshøyden.
Selv ikke pilotene visste om flyet kunne fly så sakte og så lavt.
Han sa: "Det går an. Gjør det."
De satte kursen sørover, over området som kalles "den mørke avgrunnen".
Tina Mucklow satt alene med ham på bakerste rad.
Han var ikke nervøs. Han virket ganske hyggelig.
Det eneste var at han ba om at vi gjorde enkelte ting.
Da sendte Cooper Tina Mucklow til cockpiten og ba henne om å bli der.
Han var helt alene bak i flyet.
Rundt klokka 20.12 smalt det i ørene til pilotene.
Trykket i kabinen var endret.
Baktrappene var senket ned.
Jeg sa til flygelederne at jeg trodde at vår venn hadde stukket.
For å virkelig få en følelse av hva Cooper gjorde,
kan du lukke øynene, ta et skritt og se for deg at du går ned baktrappene.
Det er sent på kvelden og regner mye.
Flymotorene brøler rundt deg.
Se for deg at du ser rett ut i mørket
og går ned det ene trinnet etter det andre.
Du ser bare ut og stiller deg spørsmålet: "Når skal jeg hoppe?"
Enten kom han seg unna, eller så må han ha laget et stort hull i bakken.
Lagde han et hull, blir det vanskelig å finne ham også.
Mener du at han smalt inn i fjellsiden?
Nettopp. Han kan ha tatt en sjanse, hvis fallskjermen ikke åpnet seg.
Hvis fallskjermen ikke åpnet seg, blir han nok veldig vanskelig å finne.
Sett at fallskjermen åpnet seg, kan han ha landet trygt og unnsluppet?
Det later ikke til at han henger i et tre på nåværende tidspunkt.
Det ser vi etter fra luften.
Hvis han hoppet ut og landet trygt,
er det mulig at han har lyktes med å gjemme fallskjermen og unnslippe.
Hundrevis av soldater finkjemmet skogen ved Woodland og øst for Ariel,
men ingen visste hvor han hoppet ut, hvor han landet eller om han overlevde.
I begynnelsen var FBIs største problem
at de ikke visste nøyaktig hvor flyet var da han hoppet ut.
Det var mange variabler. Hva med vinden? Kanskje vinden førte ham ut av kurs.
Området de måtte gjennomsøke var helt enormt.
Akkurat nå er nok mulighetene små for å finne ham i dette området.
Men vi får kanskje informasjon som fører oss videre i saken.
Det var fra disse trappetrinnene bakerst i 727-flyet
FBI tror at kapreren brukte fallskjermen
for å hoppe ut et sted mellom Seattle og Portland.
Tidligere mente man at han kanskje hoppet ut nærmere Reno,
men all leting i dette området er nå avsluttet.
På høsttakkefesten fikk mennesker over hele verden høre historien.
Mannen hadde forsvunnet.
Saken gikk fra å være en helt enestående flykapring
til et amerikansk folkeeventyr.
HØSTTAKKEFEST
Han var bare en passasjer da han gikk om bord.
Men i dag, etter å ha kapret et fly fra Northwest Airlines,
før han friga passasjerer mot løsepenger i Seattle og hoppet ut med fallskjerm
et sted mellom Seattle og Reno i Nevada, er beskrivelsen: "En mesterforbryter."
Vet du ikke hva det er? Jesse James er tilbake.
Det er 100 år siden. Tenk på det. De drepte Lincoln for 100 år siden.
Og Kennedy. Alt henger sammen.
-Er han en helt, syns du? -Å ja.
Hvorfor det?
Fordi fyren åpenbart brukte mye tid på å planlegge det hele.
Jeg respekterer en mann som tar seg tid til å gjøre en jobb skikkelig.
Han må være en av de smarteste forbryterne på kloden.
AGENTER JAGER KAPRER
Forviklingene i saken, detaljene man ikke kan finne på,
begynte alle med kaprerens dekknavn.
D.B. Cooper var ikke kapreren.
I Portland oppga han navnet Dan Cooper i billettluken.
D.B. Cooper er Dan Cooper.
Men så ble det et voldsomt stort medietrykk
rundt dette, og så begikk noen en feil.
FBI JAGER KAPRER
Styresmaktene fulgte et spor de hadde,
og en reporter overhørte dem si "D.B. Cooper".
Dan Cooper ble D.B. Cooper på grunn av et par løsmunnede journalister.
I løpet av en dag eller to forsto alle at det ikke var D.B. Cooper, men Dan Cooper.
Men D.B. Cooper er jo et mye barskere navn enn Dan Cooper,
så D.B. Cooper festa seg.
Det var begynnelsen på merkevaren,
for alle folkehelter trenger en god merkevare.
D.B. Cooper…
"D.B. Hvem er det?"
Flykapreren D.B. Cooper hoppa ut av flyet
og landa på bakken som helt.
I området nordvest langs stillehavskysten kan du til og med si
at han ble en slags gud.
Mannen overvant systemet.
Når en fyr er så frekk og lykkes så godt, så heier alle på ham.
VÅGAL FLYKAPRER FÅR PUBLIKUMS GUNST
Folk skrev sanger og solgte T-skjorter.
Alt til ære for den første og eneste mannen som kom unna med en flykapring.
D.B. Cooper lever nok videre, for de har aldri funnet ham.
Saken er så amerikansk.
Du har den uventa helten, som tar overmakta.
Cooper gjenopplivet en kulturell lovsang,
som nesten går så langt tilbake som Billy the Kid
og alle de berømte bandittene og bankranerne.
George "Machine Gun" Kelly,
"Baby Face" Nelson
og John Dillinger.
Vi setter bandittene høyt, lar oss fascinere av dem som bryter reglene,
siden 95 % av oss ikke gjør det.
JAKTEN PÅ D.B. COOPER
Alle vil vite hvem D.B. Cooper var.
Etter hvert som årene har gått har det blitt en av tidenes største gåter.
Bevisene tyder på at Cooper må ha hatt militærbakgrunn,
siden han kunne planlegge og gjennomføre noe sånt.
Når vi er tilbake, avslører vi en ny, viktig ledetråd
knyttet til D.B. Coopers identitet.
Nå har veldig mange spilt rollen som D.B. Cooper.
Det er mange grunner til at D.B. Cooper har forblitt så gjengs
i mange deler av populærkulturen.
Akkurat som med Amelia Earhart, så vet vi så lite om hva som faktisk skjedde.
I Vesten må vi ha svar på alle spørsmål.
Det er veldig frustrerende når en historie ikke får sin slutt.
Det må ikke være en lykkelig slutt, men det må settes punktum til slutt.
D.B. Cooper-saken er et prima eksempel på en setning som ikke har blitt fullført.
Den dag i dag har vel FBI sett på mer enn tusen mistenkte,
og noen av de mistenkte har vært ganske så fengslende.
Richard Floyd McCoy var svært så påfallende som mistenkt.
ETTERSØKT
Han hadde vært i Vietnam. Ekspert på fallskjermhopp.
McCoy kapret en annen 727 og hoppet ut
fem eller seks måneder etter D.B. Cooper.
Men det er et veldig stort problem.
Alle vitnene som så D.B. Cooper, sa at det ikke var Richard Floyd McCoy.
Duane Weber tilsto på dødsleiet, og likna veldig på andre fantomtegning.
Han levde et dobbeltliv. Et som en sjarmerende forsikringsselger
og et som en vanekriminell.
Han ble vel arrestert 16 ganger, men det var ikke bevis for noen fallskjermtrening.
Han var en forbryter som kom i fengsel rett som det var.
Så har vi Barb Dayton.
Hun tilsto at hun var D.B. Cooper.
Hun var den første som tok kjønnsskifte- operasjon i delstaten Washington.
Før het hun Bobby. Bobby var en tøffing, en bråkmaker.
Barb var søt og hyggelig. Bibliotekar.
Det var den aller beste forkledningen. Bob Dayton var en mann som bar nag.
Han hadde vært i handelsflåten og kunne hoppe ut av fly.
Problemet er at det ikke fins noen konkrete bevis som knytter Barb Dayton
til D.B. Cooper-saken på noen måte.
Noen mente at det var Ken Christiansen, ansatt i Northwest Orient Airlines.
Andre mente det var Sheridan Peterson.
Peterson jobba for Boeing, men begge har blitt utelukka av mange tekniske grunner.
Selv om vi fortsatt ikke vet hvem Cooper var, forbløffer det meg
hvor sterkt folk fortsatt identifiserer seg med Cooper, 50 år senere.
Vi er på Victor-23 i Vancouver i Washington.
En bar med D.B. Cooper-tema.
Her har vi Schaffner-pilsneren, Flight 305 amber,
Skyjacker IPA, Headless Hijacker og Jet Fuel IPA.
Det forbløffer meg også hvordan folk tar ham inn i film og kulturliv.
Du bør være klar.
Det er ikke bare historien om en fyr som hoppa ut av et fly og forsvant.
Fascinasjonen er mer interessant.
Se på kartet. Landinga til D.B. er markert.
Det er vilt.
Med all respekt for D.B. Cooper har vi ikke på 50 år
kommet noe nærmere å få vite hvem D.B. Cooper var.
Se på deg, da. Skal jeg ringe FBI og si at jeg har funnet D.B. Cooper?
Tuller.
Alle vil finne svaret på en gåte som ikke har latt seg løse
av noen av de skarpeste menneskene og beste byråene i verden.
Etter 50 år
er Cooper-saken nesten for en hellig gral å regne i cold case-verdenen.
CALIFORNIA
God morgen, alle sammen. Jeg heter Tom Colbert.
Jeg er han som sammen med kona mi, ved maskinen i hjørnet,
kastet lys over denne saken. Vi mottok tipset.
For meg begynte det hele da en venn av meg ved navn Rich Kashanski ringte.
Jeg har kjent Rich i 25 år, kaster alt jeg har i hendene når han ringer.
Jeg sto midt i et prosjekt og sa: "Hva skjer, Rich?"
NEVADA
Jeg var i Vegas og spilte inn en rekke TV-shop-reklamer.
En venn av en venn kjente til en gambler som visste hvem D.B. Cooper var.
Jeg himla med øynene. Han sa: "Nei, Tom. Hør her. Jeg har filma ham."
Jeg sa at han framsto troverdig og at han var villig til å ta en løgndetektortest.
"Det er eneste måte du kommer til å tro meg på, så det er jeg villig til."
Hvis tipset viste seg å stemme, ville vi løse en av de mest profilerte sakene
i cold case-verdenen. Det jeg fant på Ron Carlsons video, endret alt.
Historien begynte med at Carlson frakta dop og ned langs kysten i sin raske bil.
Jeg skal fortelle en historie som jeg virkelig tror stemmer.
Den handler om D.B. Cooper.
Jeg møtte ikke D.B. Cooper før i 1978.
Og jeg møtte ham…
For å si det rett ut, så var han kokainleverandøren min.
En fyr ved navn Dick Briggs.
Nesten helt fra starten fortalte han oss at han var D.B. Cooper.
Han sa: "Dere tror meg ikke, dere?"
I 1980 havna vi på fest sammen.
Han sa: "Jeg skal fortelle dere noe, som beviser hvem jeg er."
Han sa: "Det paret der borte." "Ja", sa vi.
Han sa: "De og sønnen deres…" Paret så ut som hippier.
"…er de som kommer til å finne pengene mine."
Dick Briggs sa: "På nordkysten, om tre dager,
så finner de noen av pengene mine." Coopers penger, altså.
"Jøss", tenkte jeg.
10. FEBRUAR, 1980
Pengene ble funnet her, noen få meter fra elven Columbias bredd
Jeg skulle tenne bål og hadde litt ved i armene.
Jeg skulle legge den ned, og så sa sønnen min: "Vent, pappa."
Han pirket litt i sanda, og der var de. De raste liksom ut.
Et barn har gjort at FBI har startet en prosess
de håper hjelper dem å løse det 8 1/2 år gamle mysteriet
med kapreren D.B. Cooper.
Noen få dager etter festen kom det et nyhetsvarsel.
Der sto det at de hadde funnet noe sånt som 6000 dollar
av D.B. Coopers penger.
Da de viste folket hvem som fant pengene, var det det samme paret som på festen.
I årene jeg har kjent Brian Ingram og familien
har jeg ikke sett noe som tyder på noen skjendig forbindelse til pengene.
Jeg tror at Brian Ingram og familien er uskyldige brikker i Cooper-saken.
Det er de første sporene i det kompliserte puslespillet
som kommer fram etter alle år, men det lar seg ikke løse så lett.
Plutselig, 40 år senere, er det en fyr
som hevder at Dick Briggs planta pengene på stranda,
som viser at alt var planlagt og at Cooper kan være i live.
Da snudde jeg meg til kona og sa: "Her har vi et mulig spor."
Dick Briggs var helt og holdent i stand til å kunne kapre dette flyet.
Ifølge ham selv hadde han vært spesialsoldat under vietnamkrigen.
Han var en dyktig fallskjermjeger.
Han var kjent i området. Han planla det nok.
Han var i stand til det både fysisk og psykisk. Han var veldig intelligent,
men han var litt ute av kontroll.
En av kameratene hans fra college sa at han ofte mistet besinnelsen.
Følte at han var bipolar. Han ble hissig etter noen øl
og kasta søppelbøtter gjennom vinduer.
Mange frykta ham. Han var vektløfter og tok 190 kg i benkpress.
De kalte ham Bugsy, siden han var litt ustabil og rastløs.
Første gang jeg møtte Dick Briggs
ville ektemannen min gi ham en drink.
Dick tok en shot bourbon på styrten og begynte å spise glasset.
Blodet rant nedover ansiktet. Han tygga glasset.
Ifølge familien gjorde Dick Briggs mange partytriks.
Som å ta en kvinnes hattenål, stikke den gjennom armen og trekke den ut uten blod.
Et år dro vi til en liten landsby som arrangerte en årlig D.B. Cooper-festival.
Alt han sa, var: "Jeg vil bare fortelle dem hvem jeg er.
De har kommet hit for min skyld." Han hadde det nødvendige egoet
som trengtes for å være D.B. Cooper.
D.B. er den kuleste i USA, liksom.
COOPERS HJØRNE
CALIFORNIA
-Er den på? -Ja.
-Må stille inn kameraet. -Perfekt.
Da jeg forsto at Dick Briggs kunne være Cooper,
begynte jeg å dokumentere etterforskningen for å kunne selge den som en dokumentar.
Da Rich kom med denne dopsmugleren, Ron Carlson,
gikk jeg grundig til verks for å sørge for at han fortalte sannheten.
Vi intervjuet Ron Carlson tre ganger, én gang med løgndetektor.
OK. Jeg skal snu stolen.
FBI-agent Jack Trimarco gjennomførte testen.
Jeg lærte meg løgndetektorer hos Forsvarsdepartementet
TIDLIGERE SJEF FOR FBIS LØGNDETEKTORENHET
Jack Trimarco er den beste i bransjen innen løgndetektortester.
Han har gjennomført over 3500 løgndetektortester.
Len deg framover. Strekk ut armene, som om du skal stupe.
Denne skal rundt magen din.
Alle fysiske ting som utgjør et avvik, vil bli veldig tydelig for meg.
Det handler om hvordan kroppen endrer seg i de små, dyrebare sekundene
imens en person vet at vedkommende lyver.
Nå skal testen snart begynne.
Fortalte Dick Briggs deg noen gang at han var D.B. Cooper?
Ja.
På spørsmålet: "Sa Dick Briggs at han var D.B. Cooper?"
gjorde han det veldig bra.
Har du noen gang løyet for myndighetene?
Nei.
Etter løgndetektortesten sa jeg til Rich at jeg mente at han fortalte sannheten.
Da begynte vi å undersøke om Dick Briggs var D.B. Cooper.
D.B. Cooper var en dagdrømmer.
Helt siden barndommen hadde han styrket selvtilliten
ved å fantasere fram ville eventyr, der han selvfølgelig var helten.
JON RICHARD BRIGGS DØDE FREDAG AV SKADENE ETTER EN BILULYKKE
En dag fant vi ut at Dick Briggs hadde dødd på mystisk vis.
Vennene hans trodde at han ble drept. En bilulykke med én bil ute i ødemarka.
Før dette snakka han om Vietnam.
Men det var der historien hans møtte på problemer.
Jeg brukte åtte måneder på det sporet.
Jeg trodde faktisk at han var Cooper.
Men så fant jeg ut at han aldri var i Vietnam. Kunne ikke bruke fallskjerm.
Han jobbet deltid for Luftforsvaret,
derfor måtte han ikke til Vietnam. Der og da
så jeg på mannen og tenkte: "Jeg har feil fyr."
Dette vet vi.
Cooper var en høy, mørk mann.
Dick Briggs var en lav, tettbygd og enormt muskuløs mann.
Det var ikke Briggs.
Han var bare en skrytepave som påsto at han var D.B. Cooper, ikke sant?
"Nå er det over", tenkte vi.
Det var fælt for Ron Carlson, for i 40 år hadde han hørt at det var D.B. Cooper.
Han likna ikke, men han trodde ham pga. pengefunnet.
Alle vendingene i denne saken har endra meninga mi om nesten alt her i verden.
Ingenting overrasker meg lenger.
Alle som leter etter Cooper, opplever det man kaller "Cooper-forbannelsen".
Vi vet ikke hvem han er eller var, hvor han kom fra eller hvor han dro.
Saken er rigget med sprengstoff. Når du nærmer deg å finne ut hvem du tror det er,
dukker det noe opp, som viser at det var feil.
Saken er ikke løst. Vi jakter fortsatt på D.B. Cooper.
Kanskje får vi aldri vite hvem D.B. Cooper var eller hva som skjedde,
men det uløste mysteriet fortsetter å fascinere.
Da jeg begynte, trodde jeg også at jeg kunne løse saken.
På den tida jobba jeg som journalist og skribent sør på Manhattan.
Jeg var krimreporter.
En ting jeg elsker ved å være gravejournalist
er å ta for meg de vanskelige sakene, de som er umulige å løse.
Da jeg først fikk et tips om D.B. Cooper, visste jeg at han ble min sak.
Jeg måtte finne ham.
Jeg skrev en bok om saken, min første bok.
Jeg tenkte at hvis jeg løste saken, så ville Pulitzer-prisene og hyllesten komme.
Random House Audio presenterer "Kapring - Jakten på D.B. Cooper
av Geoffrey Gray.
Dette er Geoffrey Gray.
Det tok meg over fire år. Den forbannelsen, den fins virkelig.
Gjennom tiårene har noen mistenkte forsvunnet, andre iscenesatt sin egen død.
Én mann omkom nesten i en selvbygget ubåt
da han finkjemmet bunnen av innsjøen etter løsepengene.
Én journalist prøvde å begå selvmord da hans mistenkte viste seg å være en bløff.
D.B. COOPER-BLØFF I RETTEN
Det var først etter jevnlig elektrosjokkterapi
at han kom til sine fulle fem igjen.
Nå så jeg at Cooper-saken ikke handlet om ham, men om den som jakta på ham.
VELKOMMEN, DETEKTIVER!
Folk som Tom Colbert og andre, og folk som meg.
Jeg beundrer ham.
Rent psykisk tar saken deg ned i den mørke avgrunnen.
Saken setter spørsmålstegn ved hvem du er og hva du tror på,
hva du vil tro på og hva som egentlig skjedde.
Den eneste som blir mer kjent i verden enn D.B. Cooper, blir den som finner ham.
På et tidspunkt hadde jeg fire mistenkte, og jeg trodde at alle var D.B. Cooper.
Jeg måtte ta et skritt tilbake. Hvorfor trodde jeg at alle fire var samme fyr?
Det er greia. Det er som en gullfeber.
Du vil virkelig bevise at din mistenkte er riktig person. Troen tar over logikken.
Fire mennesker kan ikke være ham. Det må være noe som er usant.
OREGON
OK. Nå er vi tilbake.
Vent, her kommer toget igjen. Vent litt. Beklager.
Da vi til slutt fant ut at Dick Briggs ikke var D.B. Cooper,
sa jeg: "Kan han ha hatt en partner?"
Tom er fantastisk seig. Han gir seg aldri.
Når han ser en blindvei, tenker jeg at det er over. Han bare fortsetter.
Så tar jeg en avgjørelse. Jeg ringer politiet i Portland
og finner noen gamle narkotikaspanere.
Jeg ringer og spør: "Har dere en gammel narkospaner som husker en Dick Briggs?"
Og en uke etter får jeg tak i en 80-åring, som fortsatt lever.
De gir meg en håndfull av Dick Briggs venner i nabolaget.
Da tok jeg dem for meg en etter en, og fikk høre historier om ham.
Den siste jeg bestemte meg for å ringe, var den som skremte meg.
Navnet var Pudgy Hunt.
Jeg har sett for mange cowboyfilmer der Pudgy trekker en avsagd hagle.
Hvorfor kaller de deg Pudgy?
Da jeg var ni måneder gammel veide jeg vel 16 kilo, tror jeg.
Fortell om Briggs venn.
En gang presenterte Dick Briggs en venn.
Og denne fyren tok fram noen utklipp fra lokalavisene
og snakka om at han var spesialsoldat og at han hadde fått utmerkelser.
Da fant jeg ut at Dick Briggs partner var Robert Rackstraw.
Det forandret alt.
Vi sammenliknet et bilde av Rackstraw på den alderen
med fantomtegningen av D.B. Cooper.
Rackstraws bilde var nesten identisk.
Du har lært å hoppe i fallskjerm,
og bakgrunnen din kan tyde på at du kunne ha vært D.B. Cooper.
Kunne ha vært, ja.
Denne mannen har ferdighetene.
Da visste jeg at vi hadde D.B. Cooper.
Da sa jeg: "Takk, Jesus."
Med Rackstraw tror jeg at vi har løst en 50 år gammel sak.
Det er mange av de små guds mirakler her,
jeg blir slått i hodet: "Hvordan fant jeg det?"
Er du villig til å oppgi om du er D.B. Cooper eller ikke?
Bør det være fiksjon eller fakta, med en sånn historie?
Avsløringen avhenger av det amerikanske folket.
Da teamet mitt begynte å undersøke Rackstraw,
begynte de å finne ut hva han drev med når han ikke hoppa ut fra fly.
Han hadde mange falske identiteter og flere tiltaler.
Mannen er helt vill. Du vil ikke tro hvor sprøtt alt blir.
-Er du D.B. Cooper? -Jeg kan ikke snakke om sånne ting.
Sånt kan jeg overhodet ikke snakke om.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen