EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Etter alle disse år leter de fortsatt etter D.B. Cooper.
FBI, hæren og amatører som prøver lykken har finkjemmet området flere ganger.
Mange grubler på hva som kan ha skjedd.
Myndighetene vet fortsatt ikke om han er i live eller ei.
For dem er han en rømling. For andre er han en legende.
Alle velger seg et område.
Noen går etter pengene, andre går etter flyruta.
Alle har sin egen tilnærming.
Folk vil virkelig ha svar på disse spørsmålene.
Det er menneskelig natur. Det tar folk i en bestemt retning.
Vi bruker mye teknologi på disse Cooper-sedlene.
Derfor skal jeg lete der pengene ble funnet.
Han kan fint være i live.
Jeg ville aldri trekke meg fra saken, for… skatten er for god.
Det er en for god historie. Sier man at man ikke vil,
at man ikke vil være med mer, går man glipp av noe.
Du blir sugd inn i Cooper-dragsuget.
Velkommen om bord. Nå tar vi oss en runde.
EPISODE 2: USKYLDIGE MENN GJEMMER SEG IKKE I LAGERBOKSER
I dag blir Rackstraw holdt i isolat
i tinghuset i San Joaquin.
Delvis fordi FBI fortsatt tror at han kan være D.B. Cooper.
Er du villig til å bekrefte eller avkrefte at du er D.B. Cooper?
Jeg har høydeskrekk.
Da vi fant ut at FBI etterforsket ham i 78 og 79,
sa vi: "Jøss. De tok ham jo." Men de kunne ikke bevise det.
Da jeg fikk høre om Rackstraw for første gang i 2011,
og vi hadde all nødvendig kompetanse, sa vi: "Vi oppretter gruppa."
Cold case-gruppa hyret meg som advokat,
en del folk fra militæret og flere pensjonerte folk fra politi og rettsvesen.
Og noen etterretningsbetjenter.
Vi satte sammen en gruppe med 40 medlemmer. Det som gjør gruppa unik,
er at de fleste som er med, er over 50 år gamle.
Det er da man pensjonerer seg i det offentlige. De elsker selve jakten.
De ser på saken og sier: "Jeg står kanskje ikke i front,
men jeg kan tilby min ekspertise."
De trodde at det var noe der.
Jeg tror fast bestemt at det er få ting som ikke kan løses.
Vi har bevisene mot denne fyren, Robert Rackstraw.
Ser du på Rackstraws bakgrunn,
har han både opplæring, evne til og innstilling til å faktisk gjøre dette.
Han levde et interessant liv.
Han var bråkmaker som barn. Han stjal og han drakk.
Men så fant han militæret.
Er du klar?
Ja!
Hopp!
Familien hans fortalte oss at "militæret reddet Bob".
Jeg kom til Vietnam i januar i 1968.
Rackstraw dukket opp i 1969.
Rackstraw ble til slutt juniorpilot.
Han rapporterte til Ken Overturf.
Jeg møtte Robert Rackstraw første gang i Vietnam.
Jeg rekrutterte piloter, og Robert meldte seg til oppdraget.
Prosjektet het Project Left Bank.
Det var et topphemmelig radiodrevet oppdrag
for å finne fiendtlige mål.
Faren for å bli drept var nok grunnen
til at det var så få frivillige til oppdraget.
Det var nok spennende for Rackstraw.
Han så etter spenning.
Han var sprø. Men du kan vel si at han var modig.
Ikke sant? For han gjorde noen… heftige ting.
Mens jeg var hærfører for troppen, mista vi ett luftfartøy,
og alle de fire besetningsmedlemmene.
Vi mista Jack Knapp, Boogle, Smitty og Heidi.
Det var fire svært gode menn.
Sikt!
Skyt!
Sikt!
Skyt!
Sikt! Skyt!
Etter Vietnamkrigen ble Rackstraw plassert på hærens luftkrigsskole
ved Fort Rucker i Alabama.
Men kort tid etter ankomst fikk han problemer
da han fikk en disiplinærstraff for vold i hjemmet.
Da kom det også fram at han hadde forfalsket
mye av militærbakgrunnen.
Jeg ble skuffet da jeg fant ut
at han ikke var helt den han utga seg for å være.
RULLEBLAD 1969-70 TJENESTEGJORDE I VIETNAM.
Rackstraw ble kastet ut av militæret.
Med all utdannelsen han hadde fått,
skulle han jo skape seg en militærkarriere. Han var ikke fornøyd.
Han skrev et sint brev til militæret, der han skrev:
"Jeg vil nødig bruke talentet hæren har gitt meg,
for da blir jeg litt av en motpart."
DIMITTERT FRA FORSVARET I USA
D.B. COOPER-FLYKAPRINGEN?
Bob Rackstraw var eksmannen min.
Vi gifta oss i 1974.
Jeg hadde nettopp blitt skilt, og hadde to nydelige unger.
Han likte barna mine,
men vi var knapt gift i to år.
RACKSTRAWS PRIVATE VIDEO
Livet med ham var som en berg-og-dal-bane.
Han var ikke gjennomsnittsfyren
som jobba hver dag, kom hjem og ville ha middagen servert.
Han likte spenning.
Han tok meg med overalt,
som om vi var rikinger, liksom.
Jeg stolte på ham.
Jeg spurte aldri om lønna hans.
Men så åpnet han et lite trykkeri i San Jose.
Han hadde forfalsket underskriften min
for å få lån til å starte trykkeriet.
Det visste jeg selvfølgelig ikke på den tida.
Robert Rackstraw er en fascinerende figur.
Særlig på 70-tallet.
Da jeg begynte å grave i opptegningene i arkivet,
fant jeg rettspapirene fra drapssaken.
I august 1977
ble jeg kontaktet av en mann med spørsmål om jeg kunne hjelpe ham
med å finne hans savnede bror, Philip Rackstraw.
Han var ganske sikker på at broren Philip var utsatt for en forbrytelse.
Robert Rackstraw hadde noen mislykkede forretninger bak seg,
så han dro hjem til Valley Springs.
Mora hans hadde dødd av kreft.
Stefaren skulle hjelpe ham, og de gjorde forretninger sammen.
De drev med tungt utstyr. I byggebransjen. Sånne ting.
Robert Rackstraw svindlet farens kunder.
Stefaren fant det ut.
Faren skulle ta med poser med kvitteringer til regnskapsføreren. Så ble de borte.
Rackstraw ble mistenkt
siden han hadde fortalt alle i familien
at stefaren Philip hadde reist til Hawaii.
Etter en lang og grundig etterforskning
ble det ganske tydelig at Philip Rackstraw ikke var på Hawaii.
Jeg prøvde å oppmuntre dem til å begynne å lete i nærheten
for å se etter beviser for at han ble gravd ned på eiendommen.
For hundene nektet å dra fra eiendommen.
De undersøkte en fordypning på familiens eiendom, og der fant de levningene.
Han hadde en kule i bakhodet.
ROBERT RACKSTRAW FRAMSTILT FOR RETTEN
TILTALT FOR DRAP OG BESITTELSE AV TYVEGODS
Robert Rackstraw kom til retten i rullestol
og hevdet at han hadde skader fra Vietnam, men det kunne ikke dokumenteres.
Synet av en mann i rullestol,
som er sympatisk, som holder på å bryte ut i gråt i retten
sier jo: "Jeg drepte ham ikke, men jeg skal finne morderen."
Juryen kjøpte det. Ikke skyldig.
FRIFUNNET FOR DRAPET PÅ PHILIP RACKSTRAW
Da jeg møtte ham ansikt til ansikt første gang,
husker jeg at jeg var i rettssalen.
Og hvis blikk kunne drepe,
så sverger jeg på at han kunne ha drept meg på flekken.
Jeg glemmer aldri blikket han sendte meg.
Jeg tror at Bob Rackstraw
kunne ha skutt faren sin
og aldri sett seg tilbake igjen.
Det tror jeg.
1970-tallet var virkelig omfattende for Robert Rackstraw.
Etter drapssaken ventet han på tiltale for å ha oppbevart eksplosiver,
sjekkforfalskning og mulig svindel.
Rackstraw ble dømt for å ha skrevet ut falske sjekker for 46 000 dollar.
En jury dømte ham etter en rettssak på tre uker,
som kostet San Joaquin County hundretusener av dollar.
Deler av kostnaden var denne bilen,
som påtalemyndigheten kjøpte og sprengte for å vise juryen
hva en desperat mann kan gjøre med eksplosiver politiet fant hos Rackstraw.
Rackstraw bestred ikke tiltalen
om at han hadde leid dette flyet i Stockton,
og sendt ut en nødmelding over havet vest for Monterey,
før han landet i Orange County mens kystvakten lette i havet.
Der malte han om flyet og endret registreringsnummer.
Han prøvde å unnlate å møte opp til tiltalen om eksplosivene.
Han gjorde alt til en svindel.
Da betjentene i Stockton tok opp D.B. Cooper-spørsmålet,
hevdet Rackstraw sin rett til advokat. Da stanset avhøret.
Akkurat nå er han bare en interessant mulig gjerningsmann,
som er tiltalt for andre lovbrudd, mens FBI etterforsker videre.
Er det rimelig å anta at du kan være en av de mistenkte?
For en etterforsker, så. Jeg hadde ikke avskrevet meg.
Det hadde jeg ikke. Ikke en som meg.
-Var du i Washington-området da? -Jeg har vært der flere ganger.
Det har FBI verifisert. Derfor er de på meg.
FBI visste helt klart hvem Robert Rackstraw var,
og de mistenkte ham for å være D.B. Cooper.
De ble overbevist om å lete videre.
De kan ha hatt god grunn for å utelukke ham,
men sannheten er at gjerningsmannen glapp ut av hendene.
Jeg prøver å finne ut hva i helvete det er som foregår.
Hvorfor gjorde FBI det?
Hvorfor beskytte noen som de trodde
muligens var den som hadde begått forbrytelsen?
Vi har informasjon om
at Rackstraw hadde forbindelser
til CIA
på hemmelige oppdrag,
oppdrag som var topphemmelige.
Central Intelligence Agency har som oppdrag
å ta hånd om nasjonal sikkerhet.
Men det meste de gjør, skjer i utlandet,
selv om de også utfører oppdrag innenlands.
For å prøve å finne spioner.
Det var en fyr som kom til kompaniets område en dag.
Han kjørte en jeep med et maskingevær montert bak.
Han hadde vært i jungelen ganske lenge,
og trengte hvile og avslapping.
Han sa at han kom fra CIA.
Han fant tonen med Rackstraw umiddelbart.
Etter et par dager så jeg Rackstraw
dra sammen med CIA-fyren i jeepen hans.
Han var borte i minst tre dager.
Jeg tror at det kan ha vært det som var begynnelsen
på tilknytningen til CIA i senere år.
Han jobba for Bell Helicopter i Iran,
og jeg er ikke så sikker på hvordan du kunne gjøre det på 70-tallet
uten å ha blitt klarert på en eller annen måte av CIA.
Dette var rett før sjahen av Iran ble styrtet.
Ayatollaen var alt i området.
De som jobba i Bell Helicopter
var i ferd med å trene opp sjahens helikopterpiloter.
Han var til stede i Nicaragua da Iran-Contras-skandalen skjedde.
Noen kaller det en skandale, andre en tragedie.
Dagens oppsiktsvekkende avsløring av at inntil 30 millioner dollar
fra den hemmelige våpenhandelen med Iran havnet i hendene
til regjeringsfiendtlige styrker i Nicaragua, Contras.
USA har ikke byttet båtlaster og flylaster fulle av våpen
for å få tilbake amerikanske gisler. Det vil vi ei heller gjøre.
Her snakker vi altså om en CIA-agent, ikke en ansatt.
Han ble hyret inn for å fly.
FLØY ANGIVELIG HEMMELIGE OPPDRAG FOR CIA.
Han må jo ha skrytt til en haug med damer om CIA.
Vi har funnet politibetjenter som i avhør fikk høre
at han var fra CIA, da han ble konfrontert med lovbrudd.
Hvis han var en CIA-agent, som mange antyder,
vil CIA kanskje bare ikke dele det, av hensyn til nasjonal sikkerhet.
CIA… Innen etterretningshierarkiet
trumfer de FBI.
CIA sier til FBI:
"Ikke straffeforfølg denne fyren,
for da forteller han historier vi ikke ønsker at skal bli fortalt."
Jeg gikk til en venn, som var pensjonert etterretningsbetjent.
Jeg spurte ham om han hadde kontakter i CIA
som kunne fortelle ham hvorvidt han faktisk fløy for Iran-Contra.
Han sa: "Jeg spurte kilden min, og fikk svar. Vi kan ikke bekrefte det."
Det er kodespråk for ja,
for det typiske svaret er "vi kan ikke bekrefte eller avkrefte det."
Sier du bare "bekrefte" eller "vi kan ikke bekrefte",
er det kodespråk for "ja, han gjorde det".
Jeg fant ingen reell grunn til å tro
at Rackstraw skulle være en så tydelig mistenkt.
HEMMELIGSTEMPLET
Dessverre mangler vi det ene beviset
som kan lukke denne saken, nemlig sigarettsneipene.
Da D.B. Cooper satt på flyet, røykte han faktisk
åtte sigaretter i løpet av turen.
FBI-agentene fra Las Vegas hadde sigarettsneipene.
Nå vet vi at det hadde latt seg DNA-analyseres.
Men de finner dem ikke i Las Vegas.
De dreit seg virkelig ut på et par områder,
og det gjorde sannheten vanskelig å finne.
Jeg tror at FBI agerte på alt de hadde der og da.
Alle steiner ble snudd.
Kostnad var ikke noe spørsmål, heller ikke arbeidsressurser.
Vi fikk ting gjort.
Veldig effektivt, syns jeg.
Den første fantomtegningen som ble laget, "Bing Crosby-tegningen",
skapte stor paranoia over hele landet,
siden tegningen var så grunnleggende.
Ser du på den lenge nok, ser den ut som alle og ingen på en gang.
Bare en helt anonym mann, en forretningsmann, liksom.
Som 90 % av alle som fløy da.
FBI publiserte dette offentlig, og de fikk mange tips i retur,
men så fant de ingen gode spor.
Det var en paranoia som rådet,
folk trodde at deres nærmeste var D.B. Cooper.
Han var en helt.
Det var økonomisk nedgangstid.
Alle så på ham som en slags Robin Hood.
Vi var bare noen få som ikke så opp til ham.
SØK ETTER "ROBIN HOOD"-KAPRER I GANG
Jeg vet ikke hvor mange hundre bilder amatøretterforskere sendte meg
og sa at "han fyren tror at brorens onkels fetters nevøs far
sa at han var D.B. Cooper på dødsleiet." De viste meg bilder. "Likner det på ham?"
Han var som naboen din. Som kollegaen din.
Han var den du var i Vietnam med.
Han var hvem som helst du ville at han skulle være.
Hele denne historien er kontroversiell.
Alle fakta du tror er fakta er kanskje ikke det du tror det er.
Da jeg jobba som forkledningssjef i CIA,
gjorde vi om alt ved deg som vi kunne gjøre om.
Da jeg først så på tegningene,
var det første jeg tenkte: "Er det egentlig sånn han ser ut?"
1. FORKLEDNINGSMESTER
Hvem sier at han ikke var blond? At den svartsmuskede huden ikke var sminke?
Han går i dress og slips? En flott for- kledning om du ikke går med det hver dag.
Han ser ut som en forretningsmann. Som en konformist.
Hvis han ikke hadde vært så strigla,
ville han kanskje ikke vært i stand til å gjøre dette.
En av flyvertinnene jeg sporet opp
sa: "Jeg vet at han brukte sminke."
Et vitne sa: "Han hadde svart hår, det var veldig blankt."
Han hadde farget håret.
Der er det rom for mange interessante fiksfakserier.
Det er en mulighet for at han har en på bakken.
Når man leser flygelederrapporten, så ble det observert nødbluss.
Nødbluss på nattehimmelen på Oregon-siden av elven Columbia.
Ser man nødbluss samme kveld som en flykapring,
bør man undersøke det, ikke avfeie det, mener jeg.
Hadde han et fluktteam?
Han kom seg unna med pengene, fallskjermene og bomben.
Ingenting har blitt funnet. Gjennomføringen var smart.
Den som var på bakken, tok med alt.
Fallskjermen, pengene og D.B. Og så dro de av gårde.
Et annet alternativ: Mesteparten av pengene ble om bord.
3. FØLG PENGENE
Det var 200 000 dollar i 20-dollar-sedler.
De veide mer enn 9 kilo.
Det hadde ikke jeg hoppa ut av et fly med.
Men hvordan kom pengene til Tena Bar?
På en sandbank ved en elv i delstaten Washington
fant en åtte år gammel gutt i 1980 rester av D.B. Coopers utbytte.
Noen gikk nok ned til elvebanken
og la pengene der senere.
5800 DOLLAR FUNNET
Bare en gjetning. Dette kan gå alle veier.
Da jeg så Toms nedtegnelser,
ble jeg overbevist om at hvis jeg var påtalemyndigheten i saken,
så ville jeg ikke bare ha nok til en tiltale, men også nok bevis
til å få Rackstraw dømt for forbrytelsene knyttet til denne D.B. Cooper.
Jeg tror ikke at det var noe
i løpet av de nesten ti årene jeg hadde jobbet med saken,
som faktisk trakk oss unna Robert Rackstraw.
For hvert nytt bevis mot ham, ble saken bare sterkere og sterkere.
Var bevisene endelige?
Nei. Aldri på den måten. Men utenom all rimelig tvil?
Jeg hadde nok vært komfortabel med å si at jeg ville få kjent ham skyldig.
Særlig siden jeg som advokat forstår
at mange drapsmenn blir dømt basert på indirekte bevis.
-Er mikrofonen på? Test, én, to. -Høres nydelig ut.
OK. Flott.
Tom tenkte alltid at han skulle skrive en bok om dette.
"Dette skal bli en dokumentar."
Derfor satte han sammen et filmteam.
Jim Forbes skulle være ansiktet utad og stemmen for det vi drev med da.
-Kamera går. -Klar?
Sommeren 2012 ble jeg kontaktet av Tom Colbert.
Vi hadde jobba sammen i CBS på 80-tallet.
Han insisterte virkelig, og sa: "Vi har noe stort jeg vil at du undersøker."
Jeg himlet med øynene da jeg så at det handlet om D.B. Cooper.
Jeg har aldri vært D.B. Cooper-besatt, og det blir jeg aldri.
Det var bare én ting som appellerte til meg. Robert Rackstraw.
Jeg leste mye interessant om bakgrunn, personlighet og tilholdssted,
som jeg syntes var spennende. Han fortsatte bare…
Han var edderkopp. Jeg var i nettet hans. Han dro meg inn til seg.
Et av de mest spennende øyeblikkene var da vi fant Linda Loduca.
Rackstraws søster.
Jeg hadde på følelsen at de hadde mista kontakten, for de kommuniserte ikke noe.
Jeg sendte et brev. Vi fikk intervjue henne i fire timer i San Luis Obispo,
et helt fantastisk intervju om hvorfor hun mente at han kunne være Cooper.
Rett før fortalte hun meg at hun hadde fått kreft igjen.
Jeg sa: "Da gjør vi ikke dette." Hun sa: "Jeg må snakke ut."
På et eller annet tidspunkt ble det sånn at han sa noe,
og da visste jeg at det han sa ikke var sant.
Da en FBI-agent første gang sa til deg
sent på 70-tallet at broren din kunne være D.B. Cooper, så lo du.
Jeg gjorde vel det.
-Du tok det ikke på alvor. -Ikke særlig, nei.
Nå som du har lest gjennom alle bevisene vi har,
hva tror du nå om muligheten for det?
Den er sterk. Når jeg tenker på de tingene han kan,
og det at han er riktig type til å gjøre noe sånt. Personligheten.
Han var sint på den tida, og han ville ha planlagt det
og gjort det fordi han var sint på militæret
og alle andre rundt ham.
Men det er veldig sannsynlig at han er D.B. Cooper.
Det eneste som har slått meg når jeg har sett på dette,
er at flyvertinnen, som jo var nervøs da hun prøvde å beskrive dette,
hun som så ham uten de mørke brillene, sa at han hadde brune øyne.
-Bob hadde ikke brune øyne. -Det har vi også undersøkt.
Jeg husker ikke hva som forvirrer oss. Jeg… Vil du si noe?
Han har grønnbrune øyne.
Og kvinnen, som bare hadde et øyeblikk på seg til å se,
uten brillene, hun sa brun.
På noen bilder så de brune ut,
men noen husker dem som grønne.
-Ja. -Det handler om lyssettingen.
Ja. Det er helt sant.
Du tenker bare: "Han har ikke brune øyne." Men jeg forstår det.
I mai 2013 ble avgjørelsen endelig tatt.
-De skulle kontakte Rackstraw direkte. -Der har vi det.
De tok med seg et kamerateam dit
og prøvde å gjøre et overraskelsesintervju på sparket.
Jeg har omgitt meg selv
med folk som er dyktige i sitt fag,
alt fra kamerafolk til etterforskere. Jeg stolte på at de dekket meg i felten.
Jeg kontaktet først Rackstraw via telefon
den første uka i november i 2012.
Jeg forklarte hva vi drev med.
"Vi ser tilbake, 41 år etter D.B. Cooper.
Jeg vet at du var en av mange mistenkte. Jeg vet at du ble frikjent,
eller sjekket ut av saken.
Jeg vil gjerne snakke med deg om det."
På slutten sa jeg: "Vi vil gjerne intervjue deg."
Han sa ja. Og så utsatte han det.
Til slutt sa jeg: "Tom, hvis du vil videre, må vi få noen svar.
Da må vi dra og snakke med ham."
Hvis dere kan fortelle hva som foregår, er det fint.
Vent, Jim.
Her er han! Målet er ved bedriften sin sammen med hunden.
Han går ut av bilen nå. Nå bør du kjøre bort, Tom.
Kjære Gud, gi meg styrke.
Gi meg mot.
"Bob. Jeg har et spørsmål til deg.
Jeg har et spørsmål til deg.#
Jeg har drømt om tilnærmingen.
På flere måneder fikk jeg den ikke ut av hodet,
jeg ville bare stå ansikt til ansikt og si hvem han er, hva han er og hva vi vil.
Takk Gud for at Jim Forbes og andre overbeviste meg
om å være litt mer objektiv.
Jeg syns det er greit å møte farer,
men nå som jeg har familie, som de fleste, forstår jeg
at man må være forsiktig.
Hovedformålet mitt var jo å tilby ham å bli med i en mulig film
og en bok om hans historie, som han kunne være del av.
Den første dagen snakka Tom med ham.
Han ville sette seg ned med ham.
Gjøre et intervju med to kameraer, ansikt til ansikt, sånn som dette.
Skrelle lagene av løken.
Se ham i øynene.
-Jeg er Bob. -Hyggelig å treffe deg.
-Jeg har ønsket å møte deg lenge. -OK.
Herlighet! Tom, ja.
Jeg ville ikke la deg svikte meg til lunsj, kompis.
-Har du et øyeblikk? Kan vi sitte? -Ja. La meg ta meg av han her.
Nå endrer livet seg, Bob Rackstraw.
-Det er så flott å møte deg på ordentlig. -Ja.
Først ville jeg stille deg et spørsmål.
Hvordan havna du midt i dette?
Husker du Jim Forbes? Jeg jobber med ham nå og da.
Nå gjør jeg det.
Jim har fortalt at han har funnet 54 av dine gamle venner
fra San Francisco, dopsmuglere i Portland
og studievenner fra OSU.
Vi har ti timer med opptak av dem,
og de har fortalt oss en veldig spennende historie om deg.
Vent litt. Sier du at 54 stykker
sa at jeg var D.B. Cooper?
Vi har fått med oss alle sammen, og nå lager vi en dokumentar.
Det er de dårlige nyhetene, men vi har gode nyheter også.
Og det begynner med en sjekk på 20 000 dollar
hvis vi får fortelle historien din.
Og så blir det til din bok,
din dokumentar og din film.
Vi har et hotellrom. Du setter deg ned, forteller historien og får sjekken.
Og så får du noe sånt som, ifølge advokaten min i Hollywood,
mellom en kvart og en halv million dollar innen utgangen av året.
Når boka og dokumentaren er ute, blir det budkrig om filmen.
Da går prisen opp, og alle tjener penger.
Dette handler ikke bare om Hollywood.
Jeg har to advokater til deg i D.C.
Ingen får en jury til å dømme en legende som gjorde et brekk der ingen ble skadet.
Vi skal ikke arrestere…
Du vet at jeg ikke var D.B. Cooper, så hva handler historien om?
Alle vennene dine har gitt oss informasjon, og vi vil…
Er det Google-briller?
-Nei, det er det ikke. -Hva er det?
-De er mine briller. -OK.
-Vi avtaler altså at du… -Det er ikke noe kamera i dem?
Kameraer? Gi deg, Bob.
Herregud. Har du noe kamera?
-Nei, men hvis du… -Jeg tar dem av.
Skal jeg ta av meg brillene? Vil du se meg? OK.
Tilbake til tilbudet om kontrakt. Når du vurderer det,
da jeg så det, så ville du ha alt.
Navnet mitt og meg som person.
Sånn er en biografi i Hollywood. Du kan ikke bare velge noe.
Hollywood kan ryke og reise for min del.
Men 20 000 dollar er to månedsleier.
Hvis du ikke kan hoste opp mer enn 25 000, hva sier det?
Hvis du er D.B. Cooper, betaler jeg deg 20 000.
Det er jeg ikke. Få det inn i skallen.
En flyvertinne måtte komme til fengselet der jeg var. Hun sa nei.
-Jeg prøver Jim. -Det var da FBI trakk seg.
Jeg ble ikke overraska over oppførselen hans.
Jeg slutta å være objektiv for flere år siden.
Jeg vet innerst inne hvem han er. Jeg forventa at han lytta.
En uskyldig mann hadde ikke lytta.
Han lytta fordi han ville finne ut hvor mye jeg visste.
Det er to ulike nivåer.
Se på det fra Rackstraws perspektiv.
Fyren har åpenbart en fargerik fortid,
han har møtt på lovens lange arm, men han har jo sona ferdig.
Og etter dette har han levd et lovlydig liv.
Han har vært en mønsterborger i flere tiår.
Og så, flere år senere, helt plutselig,
blir han utsatt for spontanintervjuer og sånne ting.
Da alt dette ble stelt i stand, så kan man hevde at han ble trakassert.
Jeg sa: "Dette er avtalen, Bob. I morgen kommer vi med kameraer.
Da tar vi et intervju.
Ingen andre enn oss burde fortelle din historie."
"Jeg ringer deg", sa han. "Innen 21 i kveld", sa jeg.
Vi kommer klokka 9 i morgen.
"Jeg sier jo det. Jeg ringer."
Jeg fikk et fast håndtrykk, og jeg så ham i øynene.
Jeg sa: "Du ringer ikke, Bob."
Vi er på vei.
NESTE DAG
Vi nærmer oss rundkjøringen.
Den andre delen av tilnærmingen var Jim Forbes,
som konfronterte ham med fakta. Det var ikke min jobb.
Jobben min var å overbevise ham, og det ligger mer naturlig for meg.
Med min bakgrunn hater jeg… det noen kaller "overfallsintervjuer".
Men vi sa jo at vi kom.
Noen ganger har du ikke noe valg, særlig ikke når en offentlig person
dukker unna relevante spørsmål.
Bob var privatperson,
men han var i offentlighetens søkelys for noen år siden.
Og vi hadde grunn til å tro at det fantes en mulighet for at han var D.B. Cooper.
Hvis han trekker våpen, skal jeg dukke eller slå?
Det er opp til deg.
-Det kommer an på hvor nær du er. -Nettopp.
Greia med…
-Filmer dere? -Ja.
Jeg har ti runder nå. Jeg har to laderammer til.
Det holder.
Tar jeg ham ikke med én runde, skader det ikke med to.
Du er bedre enn som så.
-Du har trening. -Godt å vite.
-Hallo? -Jeg har ham.
De er nok der om tre-fire minutter.
OK.
Jeg ser det. Han sitter i containeren og henger.
-Hvilken container? -Ser du den åpne der?
Bob, det er Jim Forbes.
La oss gjøre det ordentlig. Kom ut og snakk.
Hvorfor gjemmer du deg i en container?
Uskyldige menn gjemmer seg ikke i containere.
Tenk deg hvordan dette ser ut, Bob.
Jeg har noen enkle spørsmål.
Du gjemmer deg i en container for å unngå dem.
Gjør det som er enklest,
kom ut og snakk med oss. Så er det over.
Greit. Endelig. Han ble vel oppringt av Tom, da.
-Har du snakka med Tom, Bob? -Det har jeg gjort.
-Tom, jeg… -Jeg skal ikke krangle med deg.
Ikke jeg heller. Kan vi gjøre det ordentlig?
-Du har din måte, og jeg har min. -Jeg har prøvd på din måte i seks måneder.
Det har du ikke. Jeg har snakka med advokaten, som sa: "Ikke snakk med Jim.
Han finner på historier og forvrenger alt." Jeg sa "OK."
Uten å finne på historier, har jeg ett enkelt spørsmål.
-Er du den som gikk om bord… -Hva sa jeg nettopp?
…den 24. november i 1971 og identifiserte deg som Dan Cooper?
Kanskje.
Kapret du flyet på vei ut av Seattle på vei mot Reno?
Kanskje jeg ikke var tydelig nok, Jim.
Ikke prøv å leke Dan Rather her.
Gjør meg en tjeneste, Bob?
Gå inn i butikken og lås døra. Kan du gjøre det for meg?
Nå? Kom igjen.
Er du D.B. Cooper, Bob?
Øyenvitner sier at du var i Astoria
og i Corvallis i Oregon etter at du dimitterte i 1971
og fram til kapringen. Var du der?
Etter frikjennelsen for drap, Bob,
hvorfor stjal du et fly?
Hvorfor flykta du, Bob, hvis du ikke er skyldig?
Dette er en av de største forbryterjaktene i USAs historie.
Den eneste som er mer berømt enn D.B. Cooper,
er den som finner ham.
Og med den berømmelsen og blesten kommer heder og gull.
Vi driver deg til vanvidd. Jeg er lei for det.
Ja, det gjør dere.
Nei. Jeg har ikke…
Skygg banen, ellers kommer klørne ut.
Du ser vel at det ser ille ut
når han ikke svarer på spørsmålene og gjemmer seg,
når han må få deg til å be ham om å gå.
Jeg er bekymra for blodtrykket hans.
Han sa… Du har vel hørt om blodtrykket.
Jeg vil ikke drepe fyren, liksom.
Jeg er bekymra for ham.
Det er varmt. Han har dårlig helse.
Dette er alvorlig. Jeg er veldig bekymra.
Jeg skal ikke påføre ham dårligere helse.
En svært lite tilfredsstillende samtale. Overhodet ikke det jeg ønsket.
Den lukket faktisk ingen dører. Den åpnet andre i hodet mitt.
Den slukket ingen flammer, men tente andre.
Han var så unnvikende.
Det som jeg har håpet på og drømt om i to år nå,
er å få sette meg ned med fyren og snakke sammen mann til mann.
Det gikk så godt som jeg kunne ha forventet.
Vi føler at vi har løst saken.
Det handler ikke om å kunne si i ettertid at "ja, vi løste D.B. Cooper-saken",
men å kunne vise at metodikken vi har satt sammen faktisk fungerer.
Vi visste at vi hadde tatt riktig mann.
Jeg mener at mye av det vi har sett nylig,
med all respekt for Colbert, gruppa hans og Rackstraw,
er svært mangelfullt.
Jeg tror at han bare vil bli kjent som fyren som løste D.B. Cooper-gåten.
Berømmelsen som følger med, pengene, kanskje. Jeg vet ikke.
Kanskje det bare er det å få bli del av en Wikipedia-side
der det står: "Han løste saken." Jeg er usikker.
Men til syvende og sist er nok det drivkraften hans.
Det er min mening. Det har vært drivkraften hans,
og problemet er at det har tåkelagt dømmekraften hans.
Som du nevnte,
så bidrar bakgrunnen din til at du kan ha vært D.B. Cooper.
Kan ha vært, ja.
Hvorvidt Rackstraw var D.B. Cooper eller ei,
så nøt han hele den fantasien
om at de trodde at han var D.B. Cooper.
Alle som begir seg nedover denne stien, begynner som nysgjerrige.
De har det de tror på, hva nå enn det er,
og så bruker de mer og mer tid på å forevige det de tror på.
Og på et eller annet tidspunkt
slutter de å lete etter svar, og leter heller etter bekreftelse
på det de selv tror på, det de selv har fått ut av dette.
Det er det bekreftelsestendens er,
når man leter etter ting som bekrefter det man tror.
Det er for mange bevis. Det var helt klart Rackstraw.
Vi leter etter fakta. Det er det gruppen min minner meg om hver dag.
At man ikke skal bli for opptatt av hokus-pokus-delen av gåtene.
Fokusere på fakta.
Folk har kommet bort og sagt: "Du er besatt."
Jeg er sterkt motivert.
Saken er et maraton. Man må ofre mye, det er en utfordring og en avgrunn.
Jo lenger inn du kommer, jo vanskeligere blir det å komme seg ut.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen