EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Så här många år senare letar man fortfarande efter D.B. Cooper.
Området har genomsökts tidigare av FBI, militären och lycksökande amatörer.
Många funderar på vad som kan ha hänt.
Myndigheterna vet inte om han lever eller inte.
För dem är han en rymling, för andra en legend.
Alla granskar olika saker.
En del letar efter pengarna, andra utreder flygrutten.
Alla har en egen åsikt.
Man vill ha svar på frågorna. Det är människans natur.
Och det leder en åt ett visst håll.
Vi använder oss av avancerad teknik i jakten efter Coopers sedlar.
Jag vill söka på platsen där pengarna hittades.
Han kan vara vid liv.
Jag skulle aldrig vilja släppa fallet. Belöningen är helt enkelt för stor.
Historien är för bra. Jag missar nåt om jag väljer att inte vara med längre.
Man sugs in i Coopers strömvirvel.
Välkomna ombord. Vilken resa det ska bli!
DEL 2 OSKYLDIGA MÄN GÖMMER SIG INTE
I tingshuset i San Joaquin County förvaras Rackstraw i isoleringscell,
delvis för att FBI tror att han kan vara D.B. Cooper.
Är ni villig att uppge ifall ni är D.B. Cooper eller inte?
Jag är höjdrädd.
När vi fick veta att FBI granskade honom åren 1978 och 1979,
trodde vi att de hade hittat honom, men de kunde inte bevisa nåt.
När jag fick höra om Rackstraw för första gången 2011,
ansåg jag att vi borde bilda en arbetsgrupp.
I kalla fall-gruppen ingick jag som jurist.
Ingick gjorde även militärer,
pensionerade brottsbekämpare och några underrättelseofficerare.
Vi var en grupp om 40 personer.
Det som utmärkte gruppen var att de flesta var äldre än 50 år.
I den åldern drar man sig ofta tillbaka, men man älskar att delta i en jakt.
Man kanske inte vill vara med ute i fält, men man bidrar gärna med sin kunskap.
De trodde att fanns nåt att titta på.
Jag anser att det mesta går att lösa.
Och här fanns bevis mot Robert Rackstraw.
Om man tittar på hans bakgrund,
så har han rätt utbildning och attityd för att genomföra en sån sak.
Han levde ett intressant liv.
Som barn var han en bråkmakare.
Han stal och drack, men sen hittade han till militären.
-Beredd? -Ja!
Nu!
Familjen anser att militären räddade Bob.
Jag kom till Vietnam i januari 1968.
Rackstraw kom dit 1969.
Och då kom han att bli reservpilot.
Han hade med Ken Overturf att göra.
Jag träffade Robert Rackstraw i Vietnam.
Jag rekryterade piloter, och Robert anmälde sig till ett uppdrag.
Uppdraget kallades för Project Left Bank.
Det uppdraget gick ut på att vi genom hemlig radiopejling
skulle lokalisera fienden.
Risken att dö var förmodligen anledningen till
att så få anmälde sig frivilligt.
Men Rackstraw gillade spänningen.
Han sökte sig till spänning.
Han var galen, men man kan nog kalla honom modig också.
Han lyckades utföra några riktigt galna grejer.
Som befälhavare för plutonen förlorade vi en luftfarkost
samt de fyra besättningsmedlemmarna.
Jack Knapp, Boogle, Smitty och Heidi dog.
Fyra fantastiska personer.
Sikta.
Skjut.
Sikta.
Skjut.
Sikta. Skjut.
Efter Vietnam hamnade Rackstraw på Army Aviation Training Center
i Fort Rucker i Alabama.
Kort därefter hamnade han i trubbel
och bestraffades för våld i en nära relation.
Man upptäckte även att han hade förfalskat flera av sina militära intyg.
Jag blev besviken när jag fick veta
att han inte var samma person som han framställde sig som.
BROTTSREGISTER 1969–70: TJÄNSTGJORDE I VIETNAM
Rackstraw fick lämna militären.
Med tanke på all hans utbildning
skulle han ha kunnat göra karriär inom det militära, så han var inte glad.
I ett brev skrev han argt:
"Jag lär bli en tuff motståndare med tanke på allt jag har lärt mig."
1971: UTESLUTEN UR USA:S MILITÄR
1971: D.B. COOPERS FLYGPLANSKAPNING?
Bob Rackstraw är min exmake.
Vi gifte oss 1974.
Jag hade just skilt mig och hade två underbara barn.
Han gillade barnen, men vi var gifta i knappt två år.
RACKSTRAWS HEMMAVIDEO
Livet med honom var fartfyllt.
Han var inte som vem som helst,
som jobbade på dagarna, kom hem och ville ha mat på bordet.
Han gillade spänning.
Han visade mig många ställen.
Man kunde tro att vi var rika.
Jag litade på honom.
Jag frågade aldrig vad han tjänade,
men så öppnade han ett tryckeri i San Jose.
Och han förfalskade mitt namn för att få ett lån till det.
Det visste jag förstås inte där och då.
Robert Rackstraw är en fascinerande figur, inte minst på 70-talet.
När jag började gräva i arkiven,
hittade jag domstolsförhandlingarna från mordrättegången.
I augusti 1977
blev jag kontaktad av en man som bad mig att hjälpa honom
att hitta hans försvunne bror Philip Rackstraw.
Han var ganska säker på att hans bror hade utsatts för brott.
Det hade gått dåligt för Robert Rackstraws företag,
så han flyttade hem till Valley Springs.
Hans mamma hade dött i cancer,
så hans styvfar och han startade ett företag tillsammans.
Anläggningsmaskiner, byggen och sånt.
Robert Rackstraw bedrog faderns kunder, och hans styvfar fick reda på det.
Fadern skulle visa revisorn några kvitton, men samma kväll försvann de.
Rackstraw misstänktes eftersom han hade sagt till familjen
att hans styvfar hade åkt till Hawaii.
Efter en omfattande utredning
stod det klart att Philip Rackstraw inte var på Hawaii.
Jag bad dem att börja leta
och se om de kunde hitta spår efter en begravningsplats på tomten.
Hundarna vägrade nämligen att lämna tomten.
De undersökte en fördjupning i marken, och där påträffades hans kvarlevor.
Det satt en kula i bakhuvudet.
ROBERT RACKSTRAW ÅTALAS FÖR MORD OCH INNEHAV AV STÖLDGODS
Robert Rackstraw dök upp i rätten i rullstol
och påstod att han skadade sig i Vietnam,
men inga skador fanns dokumenterade.
Att han kom dit i en rullstol,
uppträdde sympatiskt, var gråtfärdig och sa:
"Jag dödade honom inte, men jag ska hitta mördaren."
Juryn köpte det och friade honom.
1978: FRIAD FRÅN MORDET PÅ PHILIP RACKSTRAW
När jag träffade honom för första gången, var vi i rättssalen.
Om en blick kunde döda,
så är jag övertygad om att han skulle ha dödat mig på fläcken.
Jag glömmer aldrig hans blick.
Jag tror att Bob Rackstraw…
…skulle kunna skjuta sin pappa
och inte ångra det över huvud taget.
Det tror jag.
För Robert Rackstraw var 70-talet ett händelserikt årtionde.
Efter mordrättegången
stod han åtalad för innehav av sprängämnen,
checkbedrägeri och annat bedrägeri.
Igår åtalades Rackstraw för falska checkar om 46 000 dollar.
Juryn fann honom skyldig efter en tre veckor lång rättegång,
vilket har kostat San Joaquin County hundratusentals dollar.
Dels för den här bilen,
som sprängdes för att demonstrera för juryn
vad en desperat man kan göra
med de sprängämnen som fanns i Rackstraws ägo.
I år accepterade Rackstraw en fällande dom i ett mål då han ska ha hyrt ett plan
och skickat ett nödanrop då han befann sig väster om Monterey.
Medan kustbevakningen sökte med plan,
ska han ha landat, målat om planet och manipulerat identifikationsnumret.
Han ville slippa borgen för åtalet om innehav av sprängämnen.
Så han iscensatte alltihop.
DÖMD FÖR INNEHAV AV SPRÄNGÄMNEN
När polisen i Stockton ställde frågan om D.B. Cooper,
åberopade Rackstraw sin rätt till en advokat, varpå förhöret avbröts.
Just nu är han en möjlig kandidat som står anklagad för andra brott.
Samtidigt fortsätter FBI med utredningen.
Är det rimligt att ni framställs som misstänkt?
Om jag var utredare i fallet, skulle jag inte räkna bort mig själv.
Eller nån som påminner om mig.
-Var ni i Washington vid tillfället? -Där har jag varit många gånger.
Det har FBI bekräftat, och därför lämnar de mig inte i fred.
FBI visste vem Robert Rackstraw var, och de misstänkte att han var D.B. Cooper,
men de valde att följa upp ett annat spår.
Det kan ha funnits goda skäl att räkna bort honom där och då,
men sanningen är att de missade honom.
Och jag försökte ta reda på vad det var som hände.
Varför gjorde byrån så?
Varför skulle de skydda nån som de trodde var den person som begick brottet?
Vi hade uppgifter om
att Rackstraw hade kopplingar…
…till CIA,
som han under lång tid utförde hemliga uppdrag för.
Central Intelligence Agencys arbetar primärt för nationens säkerhet.
De verkar främst utomlands,
men de verkar även inom landet med att försöka avslöja spioner.
En man kom till oss i kompaniet en dag
i en Jeep med maskingevär monterade där bak.
Han hade befunnit sig länge i djungeln, och nu behövde han vila och avkoppling.
Han sa att han kom från CIA.
Han och Rackstraw fann varandra direkt.
Några dagar senare så ser jag
att Rackstraw åker iväg tillsammans med CIA-mannen i hans Jeep.
Han var borta i minst tre dagar.
Och det är förmodligen därför han flera år senare fick chansen
att arbeta för CIA.
Han arbetade för Bell Helicopter i Iran.
Jag vet inte hur man kunde göra det på 70-talet
utan nåt slags godkännande från CIA.
Detta skede precis innan Shah störtades i Iran.
Ayatollan befann sig redan i området.
Personal från Bell Helicopter var i färd
med att utbilda Shahs helikopterpiloter.
Han befann sig i Nicaragua när Iran–Contras-affären blev ett faktum.
Han var inblandad i den.
En skandal enligt vissa, en tragedi enligt andra.
Dagens chockerande avslöjande om att upp till 30 miljoner dollar
från den hemliga vapenaffären med Iran
har hamnat hos Contras – regeringsfientliga styrkor i Nicaragua.
USA har inte utbytt vapenlaster mot amerikanska fångar.
Så kommer inte att ske.
Det handlar om en CIA-agent och inte om en vanlig medarbetare.
Han anlitades för att flyga flygplan.
1985: SKA HA UTFÖRT HEMLIGA FLYGUPPDRAG FÖR CIA
Han lär ha skrutit för kvinnor om att han var CIA-agent.
Till poliser i förhör om hans brott ska han ha sagt: "Jag jobbar för CIA."
Om han nu var CIA-agent, som många också påstår,
så kanske CIA inte vill bekräfta det för rikets säkerhets skull.
CIA, i fråga om hierarkin i underrättelseverksamheterna,
står över FBI.
CIA meddelar FBI:
"Åtala inte honom. Det finns en risk att han berättar för mycket."
Jag talade med en vän som arbetat som underrättelseofficer,
och jag frågade: "Känner du nån inom CIA
som kan bekräfta om han flög för Iran–Contras?
Han svarade: "Jag har frågat min källa, men vi kan inte bekräfta det."
Vilket betyder ja.
Annars svarar man: "Vi kan inte bekräfta eller förneka det."
Men om man säger att man inte kan bekräfta en sak,
så är svaret egentligen ja.
Jag hittade inget skäl till att inte misstänka Rackstraw.
HEMLIGSTÄMPLAT
Tyvärr saknades de avgörande bevisen,
och det var cigarettfimparna.
Medan D.B. Cooper befann sig på planet, rökte han åtta cigaretter.
FBI-agenterna från Las Vegas hade de cigarettfimparna.
Nu vet vi att de hade kunnat användas i en DNA-analys.
Men nu hittar de i Las Vegas dem inte.
De tabbade sig rejält på flera sätt som gjorde sanningen oåtkomlig.
Det svaret man fick från FBI var förmodligen allt de visste där och då.
Vad jag menar med det är
att varken pengar eller arbetskraft var ett problem.
Vi arbetade…
…väldigt effektivt.
Den första fantombilden som togs fram, den så kallade Bing Crosby-bilden,
gjorde hela befolkningen paranoid på grund av att den var så simpel.
Om man iakttog bilden länge nog, såg den ut som alla och ingen alls.
Det såg ut som en anonym man, förmodligen en affärsman.
Som de flesta på det flyget.
FBI offentliggjorde bilden,
och de fick så många tips att de inte hade ett enda bra spår.
Alla var paranoida och trodde att sina nära och kära var D.B. Cooper.
Han var en hjälte.
På den tiden gick ekonomin dåligt.
Och alla såg honom som en Robin Hood.
Alla såg upp till honom, alla utom några få av oss.
JAKTEN PÅ ROBIN HOOD-KAPAREN PÅGÅR
Jag vet inte hur många bilder som amatörspanare skickade till mig
på grund av att en persons brors farbrors kusins brorsbarns pappa
på dödsbädden påstått att han var Cooper.
Jag fick se en bild: "Ser det här ut som honom?"
Han var en granne eller kollega.
Han var den du var i Vietnam med.
Han var vem du än ville att han skulle vara.
Allt i historien är kontroversiellt.
Allt som man tror är ett faktum är förmodligen inte just det.
När jag ansvarade för förklädnader på CIA,
tänkte vi det motsatta om en person i alla möjliga avseenden.
När jag först såg fantombilderna, tänkte jag först och främst:
"Ser han verkligen ut så?"
1. EXPERT PÅ FÖRKLÄDNADER
Var han egentligen blond? Hade han sminkat sig?
Och han bar kostym.
Det är en förklädnad om man inte har det till vardags.
Han ser ut som en affärsman som gillar att rätta sig efter andra.
Om han inte var lika välvårdad, kanske han inte hade kunnat göra detta.
En flygvärdinna som jag sökte upp sa: "Jag visste att han var sminkad."
Och ett annat vittne har sagt: "Hans svarta hår blänkte."
Det var alltså färgat.
Det är tänkbart att han hittade på många hyss.
En tänkbarhet är att en person väntade på marken.
I rapporten från flygledarna uppges att raketer syntes.
Raketer på natthimlen på Oregons sida av Columbiafloden.
Om man ser raketer samma dag som ett plan kapas, så borde det utredas.
Fanns det några som hjälpte honom?
Han kom undan med pengarna, fallskärmarna och bomben.
Ingenting har hittats. Han agerade riktigt smidigt.
Var är grejerna?
Jag tror att personen på marken tog hand om allt,
fallskärmen, pengarna och D.B., och sen stack de.
Eller så lämnades en stor summa kvar på planet.
3. SPÅRA PENGARNA
Två hundra tusen dollar i 20-dollarssedlar väger mer än nio kilo.
Jag hade inte hoppat med den tyngden.
Men hur hamnade pengarna på stranden?
År 1980 vid en sandig flodbädd i delstaten Washington,
hittade en åttaåring på en familjeutflykt en del av D.B. Coopers pengar.
Det var förmodligen nån som hade gått dit och placerat pengarna där.
5 800 DOLLAR HITTADES
Det är bara en gissning. Det finns många olika tänkbara alternativ.
När jag granskade Toms uppgifter,
var jag övertygad om att ifall jag var åklagare i fallet
så skulle jag få väcka åtal och ha tillräckliga bevis
för att fälla Rackstraw för brotten som denna D.B. Cooper begick.
Det fanns nog ingenting
under det årtionde som vi hade jobbat med fallet
som fick oss att tvivla på Robert Rackstraw.
Bevisen mot honom blev snarare allt starkare.
Men var bevisen otvivelaktiga?
Nej, det var de inte, men "utom rimligt tvivel"?
Ja, i det avseendet skulle jag ha förklarat Rackstraw skyldig.
Inte minst med tanke på att många mördare fälls på indicier.
-Funkar micken? Ett, två. -Det låter bra.
Jättebra.
Tom ville från första början skriva en bok och göra en dokumentär om detta.
Så han satte ihop ett filmteam.
Jim Forbes var vår röst och vårt ansikte utåt
för vad vi gjorde då.
-Kameran rullar. -Allt okej?
Sommaren 2012 kontaktade Tom Colbert mig.
Vi var kollegor på CBS på 80-talet.
Han var ihärdig och sa att det fanns nåt som han ville att jag skulle titta på.
Jag såg att det gällde D.B Cooper och himlade med ögonen.
Jag har aldrig varit särskilt intresserad av det fallet.
Men jag var intresserad av en person: Robert Rackstraw.
Det fanns detaljer i hans bakgrund,
hans personlighet och var han befunnit sig som intresserade mig.
Han…
Han var Charlotte och jag satt fast i nätet.
Han drog in mig.
Ett spännande ögonblick var när vi hittade Linda Loduca,
Rackstraws syster.
Jag anade att de hade tappat kontakten. De verkade inte kommunicera.
Jag skickade ett brev,
och vi fick en fyra timmar lång intervju med Linda,
en fantastisk intervju, om varför hon trodde att han var Cooper.
Strax innan intervjun berättade hon att hon hade cancer.
Jag ville inte tvinga henne, men hon ville säga sitt.
Det gick så långt
att jag visste att vad han sa till mig inte var sant.
När en FBI-agent berättade för dig att han kunde vara D.B. Cooper,
så skrattade du.
Ja, jag gjorde väl det.
-Du tog det inte på allvar. -Nej.
Nu när du har gått igenom våra bevis, hur sannolikt tror du att det är då?
Det är mycket sannolikt.
Med tanke på hans kompetens och hur han är som person,
hans personlighet.
Han var upprörd på den tiden,
så han skulle ha kunnat göra det av ren ilska mot militären
och folk omkring honom.
Det är väldigt sannolikt att han är D.B. Cooper.
Det som har gjort mig konfunderad är att flygvärdinnan…
Det är klart att man är nervös när man ska beskriva en sån sak,
men hon som såg honom utan solglasögon sa att han hade bruna ögon.
-Bob hade inte bruna ögon. -Vi har undersökt den saken också.
Jag har glömt vad förvirringen gäller. Vill du flika in?
Jag kan flika in kort. Han har grönbruna ögon.
Och hon som tittade snabbt på honom… Hon påstod att de var bruna.
På vissa bilder ser de bruna ut, men på andra ser de gröna ut.
-Jo. -Så det beror på ljuset.
Ja, det är sant.
Jag tänker: "Han har inte bruna ögon," men jag förstår vad ni menar.
I maj 2013 bestämde de sig för att ta direktkontakt med Rackstraw.
Där är det.
De tog med ett kamerateam
och planerade att improvisera en intervju.
Jag har fått tag i duktiga personer med olika kompetens:
allt från kameramän till utredare.
Jag räknade med att de skulle backa upp mig.
Jag ringde Rackstraw för första gången den första veckan i november 2012.
Jag berättade vad vi gjorde
– en återblick på D.B. Cooper så här 41 år senare.
"Jag vet att du var en av många misstänkta och att du blev frikänd,
eller åtminstone friad från misstankarna.
Det skulle jag vilja diskutera med dig."
Till sist sa jag att vi skulle vilja intervjua honom.
Han gick med på det men förhalade det hela.
Till slut sa jag: "Tom, det är dags att vi får våra svar.
Vi måste åka dit och prata med honom."
Ni får gärna hålla oss uppdaterade.
Var beredd, Jim.
Där är han. Personen i fråga är på plats med hunden.
Han lämnar bilen nu. Tom, du borde köra fram.
Gode Gud, ge mig styrka.
Ge mig mod.
"Bob, jag har en fråga till dig.
Jag har en fråga till dig."
Jag har drömt om det här mötet.
I flera månader har jag tänkt:
"Jag vill träffa honom nu
och berätta för honom vem han är och vad vi vill."
Tack och lov övertygade Jim Forbes och de andra mig att vara lite mer saklig.
Jag har inga problem med att ta risker,
men med tanke på familjen så måste jag vara lite mer försiktig.
Jag ville erbjuda honom en film
och en bok som han kunde få vara involverad i.
Första gången gick Tom fram och pratade med honom.
Han ville att de skulle slå sig ner och göra en intervju med två kameror,
precis som nu, så att han kunde få veta mer och se honom i ögonen.
-Jag heter Bob. -Trevligt att träffas.
-Jag har länge velat träffa dig. -Okej.
Ja, men just, ja. Tom.
Jag tänker inte låta dig ställa in vår lunch.
-Har du tid? -Ja. Jag ska bara hjälpa han här.
Bob Rackstraw, snart kommer ditt liv att förändras.
-Det är så kul att få träffa riktiga du. -Just, ja.
Jag har en fråga till dig: Vad gör du i mitten av den här?
Minns du Jim Forbes? Vi samarbetar ibland. Bland annat nu.
Jim har hittat 54 av dina gamla vänner.
Allt från människor i San Francisco till smugglare i Portland
och klasskamrater från OSU.
Vi har tio timmars material med dem.
De har berättat en intressant historia om dig.
Vänta nu… Menar du att 54 personer påstår att jag är D.B. Cooper?
De är med på noterna. Vi håller på att spela in en dokumentär.
Det är de dåliga nyheterna. Nu kommer de goda.
Och de börjar med en check på 20 000 dollar
om du berättar din historia.
Då blir det din bok, din dokumentär och din film.
Berätta din historia för oss, så är checken din.
Därefter får du, enligt min advokat i Hollywood,
allt från en kvarts till en halv miljon i slutet av året.
När boken och dokumentären är ute, lär man slåss om filmrättigheterna.
Priset går upp och vi alla tjänar pengar.
Men det här är större än Hollywood. Jag har två advokater i D.C. också.
Ingen kan få en jury att fälla en legend som genomförde en kupp där ingen skadades.
Vi vill inte gripa…
Jag var inte D.B. Cooper, så vad fan handlar historien om?
Dina vänner har gett oss information, och vi vill…
Är det där Google-glasögon?
-Nej. -Vad är det, då?
-Mina glasögon. -Okej.
Vi tänkte att vi ska se till…
-Inga kameror där inne? -Kom igen, Bob.
Herregud. Har du en kamera på dig?
-Nej, men om du… -Jag tar av dem.
Ska jag ta av mig glasögonen? Vill du se mig? Visst.
Apropå det där erbjudandet…
Om man tittar närmare på det, så vill ni ha allt:
mitt namn samt mig som person.
Så funkar det i Hollywood. Där vill man ha hela paketet.
För min del så kan Hollywood fara och flyga.
Men 20 000 dollar är två månaders hyra.
Men vad är den summan jämfört med det andra du lovar?
Om du är D.B. Cooper, så får du tjugo tusen.
Det är jag inte. Det måste du förstå.
De tog dit en flygvärdinna när jag satt inne.
-Hon sa nej. -Jag ska ringa Jim.
Då backade FBI ur.
Jag förvånades inte över hur han reagerade.
Jag slutade vara objektiv för länge sen, och jag vet vem han egentligen är.
Jag förväntade mig att han skulle lyssna, men inte om han var oskyldig.
Han lyssnade för att han ville veta vad jag visste.
Det finns en övre och lägre nivå.
Se det ur Rackstraws perspektiv.
Han är en person med ett brokigt förflutet.
Han har tampats med lagens långa arm, men han har sonat sina brott.
Och sedan dess har han levt ett laglydigt liv.
I flera årtionden har han varit en god medborgare.
Och flera år senare
blir han utsatt för oväntade intervjuer och sånt i den stilen.
Under tiden som vi spelade in det här, kände han sig definitivt trakasserad.
Så jag sa: "Bob, imorgon kommer vi hit med kamerorna och gör en intervju.
Du och bara du borde berätta din historia."
"Jag ringer", säger han.
Och jag svarar: "Visst, men vi kommer hit imorgon klockan nio.
Bara så att du vet."
"Nej, jag ringer", sa han.
Vi skakade hand, jag såg honom i ögonen och sa: "Nej, det kommer du inte."
Vi är på väg.
DAGEN DÄRPÅ
Vi närmar oss cirkulationsplatsen.
Sen var det upp till Jim Forbes att konfrontera honom med fakta.
Det var inte min sak.
Jag skulle övertyga honom, och det passar mig bättre som person.
Med tanke på min bakgrund så avskyr jag oväntade intervjuer.
Men vi hörde av oss i förväg.
Ibland har man inget val.
Framför allt inte när en tjänsteman undviker frågor.
Bob var en privatperson,
men en oerhört offentlig sådan förr i tiden.
Och vi hade anledning att tro att han var D.B. Cooper.
Om han drar vapen, ska jag springa eller slå honom?
Det är upp till dig.
-Det beror på hur nära du står. -Okej.
Grejen är…
-Filmar ni? -Ja.
TOMS SÄKERHETSPERSONAL
Jag har tio kulor och två laddramar till.
Det räcker.
Om inte en kula gör jobbet, så skadar det inte med fler.
Du är bättre än så.
-Du har utbildning. -Bra att veta.
-Hallå? -Han är här nu.
De borde vara framme om max fyra minuter.
Okej.
Jag ser den. Han är inne i förrådet.
-Vilket då? -Ser du det som är öppet?
Bob, Jim Forbes här.
Kom ut och prata med mig. Varför gömmer du dig?
Oskyldiga män gömmer sig inte.
Föreställ dig hur det här ser ut.
Jag har bara några frågor,
men du gömmer dig för att slippa höra dem.
Gör det lätt för dig och prata med mig, så är det över sen.
Äntligen. Han fick väl samtalet från Tom.
-Har du pratat med Tom? -Ja, det har jag.
-Tom, jag… -Jag tänker inte bråka.
Inte jag heller. Varför inte bara göra det?
-Du har ditt sätt, och jag har mitt sätt. -Jag har gjort på ditt sätt i ett halvår.
Nej. Jag har frågat advokaten, och han råder mig att inte prata med dig.
"Han hittar bara på historier." Och därför gör jag inte det.
I så fall har jag en enkel fråga till dig:
-Var det du som klev ombord ett plan… -Vad sa jag precis?
…den 24 november 1971 under namnet Dan Cooper?
Ja, kanske det.
Kapade du planet på väg från Seattle till Reno?
Jag kanske inte var helt tydlig.
Låtsas inte vara en ung Dan Rather.
Kan du göra mig en tjänst? Gå in i butiken och lås dörren.
Kan du göra det nu?
Bob, är du D.B. Cooper?
Vi har ögonvittnen som kan knyta dig till Astoria
och Corvallis i Oregon från det att du släpptes fri 1971
fram till kapningen.
Var du där?
När du hade frikänts från mordet, varför kapade du ett plan då?
Varför fly om du inte är skyldig?
Det är en av de största jakterna på en förbrytare i USA:s historia.
Den enda som blir mer känd än D.B. Cooper är den som hittar honom.
Till berömmelse och uppmärksamhet hör ära och guld.
Jag vet att vi går dig på nerverna. Det är inte meningen.
-Jo, det är det. -Nej, inte alls.
Låt mig vara, annars blir jag riktigt arg.
Jag vet att du förstår att det ser illa ut
att han inte svarar på frågor och gömmer sig,
och att du säger åt honom när han borde sticka.
Jag tänker på hans blodtryck.
Du har säkert hört om hans blodtryck.
Ja, jag vill inte döda honom, för fan.
Jag är orolig för honom.
Det är varmt och han är i dålig form.
Det är allvarligt. Jag är riktigt orolig.
Jag vill inte försämra hans hälsa.
Det var ett otillfredsställande utbyte. Det var inte alls vad jag önskade.
Men det uteslöt inga möjligheter. Snarare skapades fler.
Inga bränder släcktes. Snarare tändes fler.
Han var så undanglidande.
Vad jag hade drömt om i två år var
att få sätta mig ner med honom och samtala två män emellan.
Men det blev inte som jag hade tänkt mig.
Vi anser oss ha löst fallet.
Vi vill berätta för eftervärlden att vi har löst fallet med D.B. Cooper,
men också visa att vår metodologi fungerar.
Vi visste att han var rätt person.
Mycket av det som vi har sett på sistone,
med tanke på Colbert, hans grupp och Rackstraw,
är oerhört bristfälligt.
Han vill nog bara bli erkänd som personen som löste mysteriet med D.B. Cooper.
Berömmelsen och pengarna som det innebär är kanske också en faktor.
Kanske vill han vara med på en Wikipedia-sida
där det står att han löste fallet.
Vad vet jag? Men det är nog det som driver honom.
Det är förmodligen det som driver honom, och det har försämrat hans omdöme.
Med tanke på er bakgrund skulle ni kunna vara D.B. Cooper.
Skulle kunna vara, ja.
Oavsett om Rackstraw var D.B. Cooper eller inte,
njöt han av föreställningen om
att man trodde att han var D.B. Cooper.
Alla som ger sig i kast med det här gör det av ren nyfikenhet.
Man kommer fram till vad man nu än tror,
och sen lägger man mycket tid på att vidmakthålla den övertygelsen.
Och det kommer till en punkt då man slutar söka efter svar,
och då man snarare vill bekräfta den uppfattning man själv har bildat sig.
Man blir partisk när man bara är ute efter att bekräfta sin egen övertygelse.
Bevisen pekade mot Rackstraw.
Vi söker fakta. Det påminner mitt team mig om varje dag.
Vi får inte fastna för allt hokuspokus och det mystiska med det hela.
Fakta är viktigast.
Vissa anser att jag är som besatt, men jag har helt enkelt ett driv.
Fallet är ett maratonfall.
Det är en uppoffring, ett gatlopp, ett slukhål.
Ju mer indragen man är, desto svårare är det att ta sig ut.
Undertexter: Viktor Hessel