A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Mindannyian vágyunk a szabadságra,
de egy erő egész életünkben csapdában tart minket,
és ez a gravitáció.
D. B. Cooper olyat tett, amire mindenki vágyik,
még ha nem is tudunk róla, és ez az, hogy egyéniséggé váljunk.
Szembeszállni a gravitációval,
a rendszerrel.
Ez a klasszikus amerikai rejtély,
amit még 50 év elteltével is nézünk.
Vannak elemei, amit egy laptoppal bárki kivizsgálhat,
és úgy érezheti, nyomozást végez.
Ily módon ez az internet korának nagy rejtélye.
KERESÉS
Egyszerűségében gyönyörű ez.
James Bond-összetevőnek hívom.
A jóvágású úriember öltönyben, nyakkendővel
megrendeli az italát, és az éjszaka közepén
kiugrik abból az átkozott gépből. Van ebben valami rosszfiús.
Senkit sem bántott. Mindenkit elengedett a gépről.
Megkapta a 200 000 dollárt... és kiugrott.
Viharban.
És megúszta. Ez elég menő, nem?
Cooper sok ember belső vágyát elégítette ki azzal,
hogy megkapta a 200 000-et, és eltűnt.
Szerintem ennek az ügynek sose lesz vége.
3. EPIZÓD MINT AKI JÉZUST LÁTTA EGY PIRÍTÓSON
A nyomozás nehéz időszak volt.
Sok pénzt költöttünk el,
én még öt évig rendszereztem, és eladtam a History Channelnek.
Hosszú út volt odáig eljutni.
Izgalmas pillanat volt, amikor Tom végre eladta a Historynak,
mert annyi pénzt öltünk a projektbe,
és ebből nem jött vissza semmi.
A History Channel azt akarta, hogy Tom és én mondjuk el a történetet.
Oké, győzzön meg minket!
- Vágjunk bele! - Rendben.
Bemutattuk az ügyet, és megpróbáltuk meggyőzni Tom Fuentest,
aki régen az FBI igazgatója volt,
ma nyugdíjas,
és krimiíró.
Tom Fuentes fenomenális leírást adott az ügyünkről, mondván:
„Ez fantasztikus. Valószínűleg ő az. Szinte biztos.”
ROBERT W. RACKSTRAW KIBERNYOMOZÁS: A CSALÓ
De hat hónapon belül
minden megváltozott.
Azt hittem, minden bizonyítékunk meggyőző,
amit bemutattunk a History Channelnek,
de beszéltem Tommal,
azt hiszem, neki megmondták, hogy mit fognak csinálni,
és a dolog új irányt vett.
Tájékoztatni szeretnénk önöket
az üggyel kapcsolatos legújabb munkánkról.
Letaglóztak minket.
A második epizódban az FBI elintézte,
hogy a fő légi utaskísérő bejöjjön,
és felvegyék, ahogy megnézi
a fotókat a potenciális D. B. Cooper-gyanúsítottakról.
Arra gondoltam, hogy: „Ez furcsa.”
Ez a nő soha életében nem adott interjút.
LÉGI UTASKÍSÉRŐ, NW305-ÖS JÁRAT
Úgy néz ki, mint az az ember, aki mellett ült?
Nem, nem hinném.
Nem hinném.
Az epizód végén
az FBI-jal és Fuentesszel megnézi a fotósorozatot.
És porrá zúzta.
Megdöntötte az egész elméletet.
Éreztem Tom csalódottságát.
Mint tudjuk, a szemtanúk nagyon megbízhatatlanok.
Több mint 40 év eltelt,
és már nem úgy látta őt, ahogy a repülőn mellette ült.
Nem vártam tőle, hogy igent mond.
Ha igent mondott volna, leesett volna az állam.
A peres ügyvédek a megmondhatói,
hogy ha van egy valódi tanú,
legjobb esetben is talán 50%-ban pontos.
Ha négy ember lát egy esetet,
mindegyik máshogy fogja leírni azt.
És nem pusztán azt adják át,
amit érzékeltek.
Az elfogultságukat is.
Meggyőződésem, hogy Rackstraw nem Cooper.
A History Channel dokumentumfilmjéhez 93 bizonyítékunk volt.
Voltak feltört kódjaink,
szemtanúink és tökéletes képességeink.
Azt hittük, tényleg meggyőzőek.
A 93 bizonyíték egyike a pénz vagy az ejtőernyő?
Nem, Billy, ezek nincsenek benne. Közvetett bizonyítékok.
A 93 információból nincs semmi,
amit bizonyítaná, hogy a gépen volt,
vagy akár Portlandben lett volna aznap.
Függetlenül attól, hogy szerintük „Rackstraw D. B. Cooper vagy sem?”,
ez a bizonyítékok álságos,
tisztességtelen elferdítése.
És ez akkoriban feldühített.
Még mindig dühít.
Sosem felejtem el, a rendező azt mondta,
„Nem kéne bocsánatot kérnie Rackstraw-tól?”
Erre én: „Nincs miért bocsánatot kérnem, a csapatom mellett állok.”
Tomot úgy állították be,
mint egy összeesküvés-mániást,
ahelyett a módszeres nyomozó helyett, aki egész életében volt.
Csak azért sajnálom Tomot, mert évekig
szabályosan dolgozott.
Nem tett jót a tekintélyének, hogy így lejáratták.
Ez nem volt szép tőlük.
- Hogy van? - Jól.
Arra következtettem… Tom felvétel közben kérdezte meg.
Azt mondta: „Szerinted nem ő az?” Azt mondtam: „Szerintem nem.”
Mert az FBI-nak olyan információi és olyan hozzáférése van,
ami nekünk nincs.
Ilyen egyszerű.
Tom és én
ezután nem nagyon beszéltünk.
A dokumentumfilm legvégén rácsapták az ajtót.
Lezárták az ügyet.
J. EDGAR HOOVER FBI-ÉPÜLET
Történelmünk egyik leghosszabb és legalaposabb nyomozása után
az FBI a 45 éves D. B. Cooper-ügy
forrásait átirányítja.
Azon a héten, amikor a dokumentumfilmet leadták,
az FBI lezárta az ügyet.
Akkor lezárult az ügy?
Adminisztratív szempontból, igen.
Szerintem az FBI összejátszott a műsorral.
Az adás utáni napon az FBI ott állt a mikrofon előtt, mondván…
Minden beérkező információt megnéztünk.
„Megnéztük Colbert információit, de nem volt bennük semmi új.”
Nem volt benne semmi új.
Tom Colbert és a csapat nézete
a History Channel műsorát illetően
kizárólag az ő véleményük.
A History Channel és az FBI összejátszására vonatkozó
spekuláció nem bizonyított.
AZ FBI LEZÁRJA AZ ÜGYET
Vajon megúszta? Vagy meghalt?
Bátran mondhatjuk, hogy valószínűleg sosem tudjuk meg.
Negyvenöt év után miért zárták le az ügyet?
Jó kérdés.
Nem tudok rá válaszolni.
Itt valami egyértelműen bűzlik.
És nekem nincs légfrissítőm.
Amikor azt mondják: „Nem tehetsz semmit”,
attól...
Mindenkit ez motivál a csapatban.
Az időhúzásról szeretnék beszélni,
a dezinformációról, a hazugságokról,
amikkel hét év után megakasztották a nyomozást.
Colbert csoportjának el kéne fogadnia, amit a bizonyítékok mutatnak,
azaz, hogy Rackstraw nem D. B. Cooper.
Egyrészt az összes tanú, aki látta D. B. Coopert,
azt mondta, 45 év körüli.
De Robert Rackstraw csak 28 éves volt
a gépeltérítéskor, és ez nagy probléma.
Colbert csoportjának a valóság elfogadása helyett
könnyebb rátérni arra az útra,
ami belekeveri az FBI-t és másokat is egy nagy összeesküvésbe.
Mert meg kell magyarázni azt,
miért nem tudták rábizonyítani Rackstraw-ra,
és a magyarázatnak konspiratív jellegűnek kell lennie.
Nem azért vagyunk itt, hogy megkérdőjelezzük a hírszerzőket,
de azt igen, akinek több identitása van,
bűnöket követett el,
és ha letartóztatják, kiszabadul,
mert a CIA pilótája volt.
Az volt a történet, hogy Rackstraw a CIA-nak dolgozott.
És cserébe azért, amit a CIA-ért tett,
nem akarták, hogy ez kiderüljön.
Szóval megállapodtak az FBI-jal, hogy elengedik.
Ezt a pletykát hallottam.
Tényszerűen nem tudok róla semmit.
Az ilyesmiért az FBI mindenkire lecsapna.
Amikor láttam a Rackstraw-interjút, úgy beszélt, mint egy haditengerész.
Víz alatti robbantások szakértője, víz alatti műveletek.
Levegő, tenger, föld.
Úgy beszélt, mint egy volt katona.
Nem úgy, mint egy CIA-s.
Egy rutinos CIA-s
amúgy sem kotyogná ki ezeket.
Úgy értem, mi nem szivárogtatunk.
Azt mondtam: „Ha az FBI visszautasít, felhívom a csapatot.”
Azt gondoltuk: „Miért titkolja ezt?” Nem tudtunk a CIA-ról.
KÖZPONTI HÍRSZERZŐ ÜGYNÖKSÉG
Állj!
Az FBI és a CIA tussolt el mindent?
Abbahagyná ezt?
Ha az FBI, a CIA, és az űrlények
kéz a kézben eltussoltak valamit,
maga szerint tényleg egy ilyen alapvetően lényegtelen dolgot tussolnának el,
mint a Pacific Northwest járat eltérítése
1971-ben,
ami annyi pénzt sem hozott, hogy megvegye egy Arby üzlet franchise-át?
Szalonna, cheddar, sült krumpli csak 2,99 dollárért
2,99 dollár?
Semmi bajom az összeesküvés-elméletekkel. Az őrülteknek jó az.
De az ötlet, hogy ezek az emberek olyan tényeket tagadnak le,
amik itt vannak az orrunk előtt, az az őrületbe kerget.
Az NBC Sports bemutatja…
az 1970-es Rose Bowl-meccset.
Tudom, az emberek azt hiszik, megőrültem,
de hogy érthető legyen, hogy működöm,
vissza kell mennünk 1970 januárjára.
A Rose Bowlt néztem,
és hirtelen történt velem valami.
A szemeim ki-be csukódtak.
Mike Oldham következik.
Harmadik és nyolc.
Erős kolompolás volt a fejemben.
És apám, aki orvos, pszichiáter, és az anyám azt mondta:
„Elviszünk a St. John kórházba.”
REGISZTRÁCIÓ SÜRGŐSSÉGI
És a liftben kómába estem.
Az orvosok halálra ítéltek. Azt mondták: „Semmit sem tehetünk.”
Anyám vett egy fekete ruhát.
Aztán hirtelen kinyílt a szemem.
Azt mondták: „Nem tudjuk, mi történt. ”
Pár pillanattal később
apám visszajött, és azt mondta: „Rá kell jönnöd, miért vagy itt.”
Spirituális család vagyunk, és ez egy ukáz volt.
Tizenegy éves voltam,
és újra meg kellett tanulnom járni, beszélni és olvasni.
Az újságok mentettek meg.
Apa mindig az asztalnál ült,
a szalagcímet nézte. Mind emlékszünk ilyenre.
Mivel mindennap bújtam az újságokat,
a híradókhoz kerültem, a CBS-hez, a Paramounthoz.
Azóta a nap óta a szüleim mindig ott voltak, mondván:
„Rá kell jönnöd, hogy miért.” Ezért vagyok itt.
És amikor a History
megkeresett, és azt mondták…
Nem lehet elítéltetni,
ha a szemtanú azt mondja, „Nem ő volt.”
„…nem ő az. Nem folytatjuk az ügyet.”
Az aktákat Az elveszett frigyláda fosztogatói raktárba visszük,
és vége.”
Kitartóvá tett minket, hogy „tudjuk, ki az ellenség.”
Az első dokumentumfilm után
szereztünk egy ügyvédet, hogy pereljünk.
Egy most benyújtott kereset szerint
a D. B. Cooper-ügy nem megoldatlan.
EGY CSAPAT NYOMOZÓ BEPERELTE AZ FBI-T
Tom Colbert és az ügyvédje
az FBI beperlésével
jelentős ellenlépést tett.
A per arra kényszeríti az FBI-t,
hogy hozza nyilvánosságra az aktákat.
Fél évig tartott perelni.
A bíró egyetértett velünk. Megkaptuk az aktát.
Havonta legalább 500 oldalnyi
új információt kapunk az FBI-tól,
amit senki nem látott még rajtuk kívül.
TOM COLBERT WEBOLDALA
Amikor Tom Colbert feltette az FBI adatait,
kb. 25 000 oldalnyi eredeti FBI-aktát
olvastam el az üggyel kapcsolatban:
információkat a nyakkendőről
a cigarettacsikkekről,
hogy mi történt ezekkel.
Mint egy dokumentumvihar.
Voltak benne újságkivágások,
irodán belüli feljegyzések,
levelek, amit az FBI írt vagy kapott.
Volt benne pár értékes rész, és ezek elsősorban
a légiutas-kísérők és más tanúk vallomását jelentették.
És néhány igazi elemzés, amit az FBI készített
a konkrét gyanúsítottakkal kapcsolatban,
ami nagyon sok értékes információt szolgáltatott,
betekintést adott, és a többi.
Így folytam bele az ügybe, így léptem a következő szintre,
mert érdekelt.
2017. JANUÁR 17.
Az FBI nem oldotta meg az ügyet, de tudósok úgy hiszik,
a nyakkendőben talált bizonyíték
segíti a gyanúsított megtalálását.
Egy csoport tudós, akik amatőr detektívnek tekintik magukat,
több mint 100 000 részecskét azonosítottak
a ritkaföldfémekből…
Olyanokat, mint a stroncium, ittrium és cérium.
…ami rajta volt D. B. Cooper nyakkendőjén.
Manapság, ha D. B. Cooperről van szó,
a magánszemélyek remek kutatásokat végeznek.
Van egy maroknyi ember a pályán, akik tudományos módszerekkel
közreműködnek, átfésülik az FBI-aktákat,
az elsődleges forrásokat vizsgálják, valóban keresnek.
Ott voltam én.
Ott volt Tom Kaye, a tudós.
Volt egy úriember, aki „Anonymous” néven futott,
aki egy William J. Smith nevű embert gyanúsított.
Van még egy úriember, Marty Andrade,
aki nagyon komoly kutatásokat végzett az ejtőernyős ugrás
túlélhetőségéről.
A legkellemesebb hely, ahová a közönség
D. B. Cooper miatt eljuthat, az a Cooper Vortex podcast.
Arra gondolok, hogy: „Milyen volt, amikor földet ért?”
„Mit látott? Mi volt az első gondolata?”
És a gondolat, hogy talán sosem tudom meg a választ,
az őrületbe kerget.
A Cooper-ügy egyik legnagyobb vonzereje
a megoldatlan géprablás.
Látom magam a helyében.
„Megterveztem, kiviteleztem és megúsztam.”
Jó reggelt! Tom Colbert vagyok.
És akkor még ott van Thomas Colbert,
aki a maga nemében furcsa figura.
Tom Colbert egy hős,
abban az értelemben, hogy felfedte az FBI aktáit,
ami lenyűgöző, de másfelől
kicsit félrecsúszott.
Tom annyira biztos a dolgában, és továbbra is az,
amit én tisztelek.
Ezzel a meggyőződéssel az a gond,
hogy fennáll a lehetősége annak,
hogy minden bizonyítékot a maga javára fordítson.
Ez a bizonyítékok svédasztala.
Közelről figyeltem
a Colbert-sztorit, mint mindent, ami Coopert érinti.
Amikor megjelent, azt gondoltam, nagyon érdekes.
De Tom egyre inkább nem bizonyítani, hanem eladni próbálta az elméletét.
A legtöbben, akiket ismerek,
úgy gondolják, az, hogy Colbert erőlteti,
hogy a világ azt higgye, Robert Rackstraw D. B. Cooper,
nem más, mint hollywoodi trükk a hírnévért és pénzért.
De Colbert lett a földalatti csatorna,
a fickó, akihez sok minden befut.
Viszont ezeket a Cooperes embereknek adja.
Sosem voltam Cooper-mániás.
Sosem foglalkoztam a blogokkal. Ott egymással vitatkoznak.
„Az én gyanúsítottam az, vagy a tiéd.” Megszállottak.
A Cooper-ügyben az internet volt az, ahol minden összejött.
Egy szétaprózódott embercsoportnak
módja volt kommunikálni egymással.
És mint más helyek, ez is tele van elferdített tényekkel,
őrült teóriákkal.
Belsős munka, titkos alakulatok.
D. B. Cooper a Marsról jött, és elvitte egy UFO.
Ebbe az irányba tart a dolog.
Összeesküvés-központú a hangnem.
Az igazság felismerése
az amerikai közvélemény fő foglalkozása.
A Cooper-ügy egy apró darabja ennek a dinamikának.
Sok Cooper-fórumon az történik, amit egyik ember írt a másiknak:
„Te Jézust látod a pirítóson.”
Linda Lowe azt mondta, Jézus képét látja
az olvasztott sajtban.
Van valami aranyos ezen a képen,
ha ránézek, mosolyogni támad kedvem.
Esetünkben mindenki látja Jézust a pirítóson.
Azt látjuk, amit látni akarunk. Kivetítjük magunkat.
Emberként kapcsolatokat keresünk különböző dolgok között.
Néha, amikor a dolgok összeállnak, igaznak nyilvánítjuk az összefüggéseket.
Akár Jézus van a pirítóson,
akár a bátyád Bing Crosby arcán,
ezt teszi Cooper.
Az információ közötti résekbe betüremkedik az elme, és hitrendszereket épít
arra az információra és gyanúsítottra, amelyikre akarjuk.
SZERINTEM DUANE WEBER, MERT
A KEDVENCEM WILLIAM J. SMITH
Az online Cooper-kutató közösségben
a legtöbb embernek határozott véleménye van.
Az online környezet kissé mérgező lehet,
ami nem éppen csábító a többi embernek.
Naponta több száz kommentet kapsz,
amik könnyen lehetnek gonoszak és dühösek.
Kibertámadásnak voltam kitéve. Fájlokat loptak el.
Ez károsította a gépemet is, mindent le kellett törölni.
Nagyon gonoszak voltak.
Úgy tűnik, némelyikük D. B. Cooper nyomozói közül volt.
KICSÚSZOTT A KEZÜNKBŐL AZ IRÁNYÍTÁS
Valaki posztolt egy olyan képet a családomról,
amin a feleségem és a gyerekek csúnyák.
Elfajultak a dolgok,
az emberek próbálták védeni a birtokukban lévő információkat.
Tim Evans vagyok,
az Indianapolis Star oknyomozó riportere.
2018-ban Tom Colbert felhívta az újságot, hogy van egy sztorija.
Valaki azt mondta: „Ez jó lenne Timnek.”
Felhívtam telefonon,
és Tom alig várta, hogy megjelenjen a cikk.
Biztos volt benne, hogy a sztorija remek.
Higgadt volt a modora, dicsérte a munkámat.
Rám keresett, és olvasta az egyik írásomat.
Kicsit hízelgett nekem, édesgetett.
Azt mondta: „Veled akarom megosztani a sztorit.”
Más lapokhoz is elment, nem tudom, mennyire volt őszinte,
de aktívan követte a dolgokat.
„Haladsz? Beszéltél ezzel meg azzal?”
Sokkal agresszívebb és kitartóbb, mint az átlagos források.
A legtöbb emberből úgy kell kihúzni mindent.
Tom többet vállalt, mint amit elbírt.
Tom sok energiáját ölte az ügybe,
és sokat bele is fektetett.
Szüksége volt rá, hogy jól sikerüljön.
Tom akarta eldönteni, hogyan alakuljon a történet,
hogy kivel beszéljek, de én nem így dolgozom.
Hálás voltam a segítségért, hogy mutatott forrásokat,
de nekem kell kutatni a tények után,
és rájönni, hogy Rackstraw volt-e Cooper.
RACKSTRAW: Bob vagyok.
EVANS: Mr. Rackstraw, a nevem Tim Evans.
Újságíró vagyok az Indianapolis Starnál.
Elnézést, hogy csak úgy felhívom,
de megkeresett egy Colbert nevű fickó.
Állítása szerint
ön csinálta a D. B. Cooper-géprablást, és...
RACKSTRAW: Fogalmam sincs. De Colbert több éven át
támadott engem,
amiből lett egy nagy per.
Most azt csinálja,
hogy kiküld hat oldalnyi információt
egy csomó kisvárosi újságnak,
engem letámadnak az újságírók,
és ismét előveszik Rackstraw-t.
Szóval itt tartunk.
EVANS: Újra be fogja perelni?
- RACKSTRAW: Így lesz. - Igen? Oké.
RACKSTRAW: Rólam ne írjon semmit!
A szart is kiperelem magából.
EVANS: De maga, maga nem…
Akkor nem igaz az, amit Tom állít?
RACKSTRAW: Ne térjünk a lényegre! Ez a 40 millió dolláros kérdés.
Hadd válaszoljon ő! Mit mondott?
EVANS: Szerinte maga az. Itt a lehetőség, hogy tiltakozzon.
RACKSTRAW: Lehetőség, hogy megvizsgáljuk, Colbert igazat mond-e.
A Rackstraw-interjú közben
négy lehetősége volt kijelenteni, „Nem én vagyok D. B. Cooper.”
„Nem én vagyok a felelős.”
Továbbra is incselkedik az emberekkel,
hogy talán ő az, „Talán többet tudok, mint amit mondok.”
Úgy éreztem, szerette, hogy Coopernek nézik,
életben tartja a rejtélyt, a része annak.
Tudta, mit csinál Colbert.
Tudta, hogy milyen ütemterven dolgozik.
Ez is érdekes volt.
Honnan tudott olyan sokat?
Egy csapatban játszottak? Tényleg ellenfelek voltak?
Mi folyik itt?
Együtt vettek részt a sztori eladásában?
Ha össze tudtak volna hozni valamit,
azt hiszem, Rackstraw biztosan benne lett volna.
Szerintem az egyetlen visszatartó erő a bűnösség beismerése volt.
De azt pletykálták, hogy Colbert pénzt ajánlott neki,
hogy bevallja.
COLBERT: Jó hírekkel jöttünk.
Először is, itt egy 20 000 dolláros csekk,
hogy elmondja, mi történt valójában.
Mondhatom, érdekes kapcsolat volt.
Rackstraw nárcisztikus szociopata volt.
Tényleg.
Próbált minket bevonni,
de a rajtaütés után többé nem reagáltunk.
Többé nem beszéltem Rackstraw-val.
Továbbra is a bizonyítékok gyűjtésére fókuszáltam.
EVANS: Ismeri azt az embert, aki Indianában állítólag
dekódolta az üzeneteket, vagy…
RACKSTRAW: Sherwoodnak hívják, ugye?
EVANS: Azt hiszem.
RACKSTRAW: Colbertnek az egy heuréka-pillanat lehetett,
az utolsó szalmaszál.
2017 decemberében fent voltam az interneten,
láttam egy levelet, amit D. B. Cooper írt
az újságoknak.
A gépeltérítés után
egy alak, aki D. B. Coopernek adta ki magát,
leveleket küldözgetett, lényegében gúnyolta az FBI-t.
„Nem tudtok elkapni.”
Bárki volt az illető, olyan információkat szolgáltatott,
amiről csak a gépeltérítő tudhatott.
A levelek egy része egy időben vált ismertté.
De megtudtuk, hogy több levél is érkezett,
amit szándékosan nem jelentettek meg.
Hozzáférhettünk ezekhez a ki nem adott levelekhez
az információszabadságról szóló törvény alapján.
Ezért felhívtam Tomot.
„Mi van a számokkal, aminek a jelentésére senki sem jött rá?”
Azt mondja: „Az FBI nem tudta feltörni.”
Régen kódokkal dolgoztam. „Küldje el a levelet!”
„A kedvemért!”
Elküldte, és két hétig a hét minden napján,
napi 8-10 órát dolgoztam vele.
Mindent megpróbáltam, amit csak tudtam, minden kódot, amire kiképeztek.
A végén azt mondtam…
„Ha ez Rackstraw,
akkor tudnom kell, hogyan gondolkodik?”
„Mi a mozgatórugója?”
Folyton azt a számsorozatot néztem.
„Miért írta oda háromszor, hogy 71?”
Várjunk csak!
371? „Öregem, az volt az egységem száma Vietnamban.”
Rackstraw pedig annál az egységnél akart lenni.
Leírtam mindent, amit Vietnamban csináltunk,
és elkezdtem mindenhez számokat adni.
A levél tetején van hét C betű.
Hét C, az 21.
A Hadsereg Hírszerző Hivatala,
aminek minden egységünk része volt.
Rövidítve ASA, az 21.
„Hű, megvan!”
Bingó!
Rick Sherwood olyan technikát alkalmazott,
ami egyszerű angol gematriának nevezhető.
Fogjuk a betűket, és átalakítjuk őket számokká.
A egyenlő egy, B egyenlő kettő, stb.
A gematriában pedig összeadjuk őket.
Ha két mondat ugyanazt az értéket adja,
akkor valahogy kapcsolódnak egymáshoz.
Például George W. Bush és John F. Kerry
a 2004-es amerikai elnökválasztás jelöltjei.
Van köztük misztikus kapcsolat?
Szerintem ez véletlen egybeesés.
Mert Dennis Rodman,
ha összeadod a betűit, szintén 130.
Nem vagyok összeesküvéselmélet-hívő.
Azért sikerült feltörnöm a kódot…
mert abban az egységben szolgáltam.
A 371-esben, ami Rádiós Kutatási Egység volt.
A Hadsereg Hírszerző Hivatalának része,
és a titkos helikoptereink taktikai tüzérségi feladatokat kaptak.
Tehát mi teljes egészében
szigorúan titkosak voltunk.
Ez a négy dolog összeadódott, mind az én egységemen belül,
amibe ő be akart kerülni. Hat hétig ott is volt ideiglenesen.
Ez nem lehet véletlen.
Volt összefüggés
aközött, amit Délkelet-Ázsiában használt,
és amit megtaláltak
és megfejtettek
a D. B. Cooper-levelekből.
Ez elég erős összefüggés.
Ennél az ügynél az emberek azt akarják, hogy az elképzelés
illeszkedjen a saját prekoncepciójukhoz,
és azt, ami ebbe nem illik bele, elvetik.
Megtalálják a beleillő darabokat,
és aztán…
Nehéz vitatni, mert azok a darabok tényleg beleillenek,
de azok, amiket kihagynak,
többé szóba sem kerülnek.
A kódok nem azért vannak, hogy feltörjék. Ezért kódok.
Ha van bármi esélyed arra, hogy feltörj egy kódot,
ismerned kell azt, aki írta.
Én elég jól értettem Rackstraw-t.
Megmutatta, hogy mindenkinél okosabb.
Ez mindenben benne volt, amit leírt.
De az utolsó levél
volt a kulcs.
Ebben benne volt Rackstraw neve.
Tom szerint: „Nem hiszem, hogy ő az. A bácsikájáról beszél.”
Erre én: „Nem a bácsikájáról beszél.”
„Állam bácsiról van szó.”
Kétszer is elolvastam. Azt mondtam: „Ez Rackstraw módszere.”
„Ő D. B. Cooper.”
Ez az utolsó sor:
„Mondd meg a csicska zsaruknak, hogy nem D. B. Cooper a nevem.”
Erre én: „Mi van, ha beleírta a teljes nevét?”
Szóval kivettem azt a részt és kijött, hogy 269.
Nos, Robert W. Rackstraw mindent leírt.
„Hadnagy volt, ugye?”, kérdeztem. „Igen. Ott van az LT rövidítés.”
És az „én vagyok.”
Ha számokat csinálunk a betűkből,
kijön
a 269.
Tehát valójában
a nevét írta le.
Ez elég nagy „hűha“-pillanat volt.
Ha ránézel valamire, és azt mondod:
„Itt van valami rejtjeles üzenet”,
végtelen számú lehetőséged van.
Azt hozhatsz ki a dokumentumokból, amit csak akarsz.
Ez egyfajta megerősítő torzítás.
Véleményem szerint a levelek semmilyen módon
nem bizonyítják, hogy Rackstraw volt Cooper.
Azzal, hogy „Én vagyok Spongyabob Kockanadrág”,
szintén kijött a szám.
Szerintem ez nem jelenti azt, hogy D. B. Cooper volt SpongyaBob.
SPONGYABOB KOCKANADRÁG NICKELODEON, 2003
Lehet jönni SpongyaBobbal, igaz? Lehet.
De ez releváns itt?
Ez tökéletes bizonyíték? Nem, nem mondanám.
Ki lehet találni különböző értelmezéseket,
de Rackstraw így kommunikál, és így csinálja a dolgait.
Ez a kódok értelmezése.
Annak alapján, amit leír,
és amit tudunk róla,
úgy állok elő a megoldásokkal.
Értelmezem.
Az ideális összefüggéseket összekeverni a valósakkal.
Ez a valós veszélye annak,
ha tudományos vizsgálatot végzünk.
Nem az adatokból nyersz információt,
hanem az elmédből,
amik az előítéleteidre alapozódnak.
Úgy gondoljuk, hogy a dekódolás pontos volt,
és pontosan leírja,
mit mondott Rackstraw arról, amit tett.
Rackstraw neve kódolt betűkkel.
És ezek a kódok az első világháborúig nyúlnak vissza.
A kód feltörését nemcsak egy háromszoros NSA-kódfejtő végezte,
hanem Robert Rackstraw alezredese is.
Megnézte a kódokat, és azt mondta: „Ezek valódiak.”
Nem fogok vitatkozni egy 100 éves kódkönyvvel,
vagy egy alezredessel, vagy egy háromszoros hírszerzővel.
Ha azt mondják, a kódok egyeztek, akkor egyeztek.
Rackstraw volt? Igen, ő.
Megerősítették.
Ne menjünk tovább! Fogadjuk el, hogy ő a gépeltérítő!
Szóval a CIA volt. Ugyan már!
Más dolgokban is benne volt? Igen.
De erről nem beszélhetek.
Mennyire csalódott az ember,
ha nem tudja bizonyítani az ügyét,
nem kapja meg az elismerést?
Csak bizonyos emberek képesek ezek után is folytatni.
MEG NEM NEVEZETT HELYSZÍN
Russ és Kristy miatt vagyunk ma itt.
Új információjuk van a zsákmányáról és az ejtőernyőről.
Kristy és Russ az első dokumentumfilm után jelentkeztek.
A vezetéknevük Cooper. De nem rokonok.
Kristy azt mondta: „A férjemmel feltérképeztük a menekülőutat.”
„Azt is tudjuk, hol lehet az ejtőernyő elásva.” Tényleg?
Amikor elmondta a sztorit, és minden összefüggött,
azt mondtam: „Meg kell osztanunk.”
Mindezt egy asztal mellett mondták el, ezen a kis reptéren.
És a forrásunk, Russ Cooper szerint,
aki az asztalnál ült, és hallotta az egészet,
egy Wally nevű ember mondta el a sztorit,
és ő egyike annak a négy embernek,
aki részt vett Cooper szökésében.
Wally szerint a gépeltérítés éjszakáján
Cooper úgy 400 méterre landolt Goheentől. Ez egy kifutópálya.
Három úriember várt rá.
Berakodtak egy kis repülőgépbe,
az 50 000 dollárt és a bombát.
Átrepültek a Vancouver-tó felett, ahol kidobták a pénzt és a bombát,
hogy azt a benyomást keltsék, hogy Cooper a tóba zuhant,
és megfulladt.
Aztán Cooper átöltözött, repülőt cserélt a scappoosi repülőtéren,
és visszaszállították a portlandi reptérre,
ahol felszállt egy Las Vegas-i gépre.
A maradék 150 000 dollárt és az ejtőernyőt
egy kisteherautóba rakták, ami egy bizonyos helyre ment,
és amikor Wally leírta, felismertem azt a helyet.
Párszor jártunk ott. 13 csapattaggal együtt.
Azért jöttünk, hogy megválaszoljuk
emberek ezreinek kérdéseit, akik az igazságot keresik.
- Mit gondolsz? - Szerintem megtaláljuk.
Ha van egy kapocs, vagy csat,
akár csak 10-15 centis, az már bejelez.
- Nézd, mit talált! - Hűha! Mi ez?
- Nem tudjuk. - Szövet.
- A francba, nejlonnak tűnik. - Jutazsák.
Vagy krumpliszsák.
Sok minden lehet, még ejtőernyő is.
Itt volt.
- A felszínen? - Igen.
Át kell ezt néznünk.
Lássuk, mi van még itt!
- Gyerünk! - Ott van!
Egy csődarab, vagy ilyesmi.
Nem ejtőernyődarab.
- Cső. - Megtartod, igaz?
- Igen, persze. - Meg kell vizsgálni.
Egy hátizsák része is lehet.
Nehéz megmondani.
Lehet, hogy hám.
Azt hiszem, jó helyen vagyunk. Fémdetektorral nehéz megtalálni
a nejlondarabokat. Ezt el kell mondanom.
De azért lehet.
Azt hiszem, megtaláltuk az ejtőernyő egy darabját.
Egy hevedert.
Elhoztuk az FBI-hoz.
Kaptunk egy fülest, hogy hol van az ejtőernyő,
meg is találtuk, elvittünk nekik öt anyagot.
Azóta nem hallottunk az FBI felől.
Tom néha abba a csapdába esik,
hogy: „Nem láttam volna meg, ha nem hiszek benne”.
Megtalálták egy nejlonheveder darabját,
és kijelentették, hogy: „Megvan a heveder,
látszik, hogy az ejtőernyőt errefelé rejtették el.”
Tessék? Ez logikai hiba.
És engem zavar az ilyesmi.
Az egy fakitermelési terület volt,
ahol sok tevékenység folyt az évek során.
Nem tudom, hogy a tárgyak elemzésekor
arra következtettek-e, hogy ejtőernyő.
Nem hiszem, hogy az volt.
Talán semmi nem derült ki, talán az, hogy…
Ki tudja, mi derült ki?
De azt mondom, és erre fogadni is mernék,
hogy az FBI soha nem csinált semmit azzal az ejtőernyővel.
Nem érdekük megoldani a D. B. Cooper-ügyet.
Semmi érdekük.
Ez az egyik legérdekesebb ügy,
amiben az FBI-jal részt vettem,
csak mert még nincs vége.
Eltelt 50 év.
Nem kerültünk közelebb Cooper személyéhez.
Vannak gyanúsítottaink.
Új gyanúsítottak mindig vannak, míg a régiek eltűnnek.
Közvetlen kapcsolat azonban egyikükhöz sincs.
Most, az ügy 50. évfordulóján
nem tudom biztosan megmondani, hogy ki volt Dan Cooper.
Senki sem tudja megmondani, és ezt tenni felelőtlenség.
Azt mondhatom,
úgy érzem, sokkal többet tudok arról, kicsoda ő,
mint tavaly, vagy tavalyelőtt.
Minden évben többet tudunk, új információk látnak napvilágot,
új nyomokat elemeznek más módokon.
Nem favorizálom egyik gyanúsítottat sem.
De van egy pont az iránytűmön.
És ez a pont északra, Kanada felé mutat.
BRIT COLUMBIA
Úgy érzem, olyan sok nyom van Kanadában,
aminek még nem jártak utána.
Az FBI soha nem vizsgálta Dan Cooper fontos jelentőségét.
Dan Cooper egy francia képregényhős volt,
aki repülőkre szállt, és ejtőernyővel ugrott ki belőlük.
Ha az FBI mond valamit, azt az emberek elhiszik.
De a helyzet az, hogy az FBI ügynökei is emberek,
és a legjobb eredményeket az amatőr nyomozók érték el.
A szenvedélyes emberek, akik követték ezeket a nyomokat,
megtalálták a francia képregényeket, akik kiguglizták az utat az igazsághoz.
KANADAI KIRÁLYI LÉGIERŐ
Északra mennék.
Nem pazarolnék több időt az Államokban. Egyenesen Kanadába mennék.
A feliratot fordította: Latkóczi Barbara