EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Alle ønsker å være fri, men én kraft holder oss fanget hele livet. Tyngdekraft.
D.B. Cooper gjorde noe som vi alle lengter etter å gjøre,
selv om vi ikke vet det selv. Og det er å bli et individ.
Gjøre motstand mot tyngdekraften.
Mot systemet.
Det er den klassiske amerikanske krimgåten,
som vi fortsatt ser på, 50 år etter.
Likevel er det elementer der ute som enhver med en bærbar PC
kan se på, og få følelsen av at de etterforsker noe.
Sånn sett er det en flott gåte for internettæraen.
SØK
Den er vakker i sin renhet.
Jeg kaller den "James Bond-ingrediensen".
Den stilige mannen, som dukker opp i dress og slips,
bestiller en bourbon og hopper ut av et fly
midt på natta. Det er jo noe bare en råtass kan gjøre.
Han skadet ingen. Han lot alle gå av flyet.
Han fikk de 200 000 dollarene og hoppa ut.
I uvær.
Og han kom unna med det. Det er ganske smart, eller?
Cooper tilfredsstilte en del menneskers indre ønske
om å få tak i 200 000 dollar og forsvinne.
Denne saken vil nok leve evig.
DE SÅ JESUS I RISTET BRØD
Etterforskningen var en vanskelig tid. Vi brukte mye av våre egne penger,
og jeg brukte fem år på å sette alt sammen og selge det til History Channel.
Veien dit var litt av en reise.
Det var spennende da Tom endelig solgte historien til History,
for man kan ikke legge ned ubegrenset med penger i et prosjekt
uten å få noe tilbake for det.
History Channel vil at Tom og jeg skulle være del av historiefortellingen.
OK. Overbevis oss.
-Vi kjører på. -Greit.
Vi presenterte saken og prøvde å overbevise Tom Fuentes,
en tidligere FBI-sjef gjennom lengre tid, som nå var pensjonert,
og en krimforfatter.
Tom Fuentes ga en fenomenal beskrivelse av saken vår og sa:
"Dette er fantastisk. Det er nok han. Det er ni av ti."
NETTETTERFORSKNING: SVINDLEREN
Men i løpet av seks måneder endret alt seg.
Jeg syntes at alle bevisene de avdekket
på History Channel var overbevisende, men jeg snakka med Tom,
og han ble nok fortalt én versjon av hva de skulle gjøre,
før det så gikk i en annen retning.
Vi er her for å oppdatere dere om noe av det siste arbeidet vi har gjort med saken.
Vi ble overlistet.
I andre episode sørget FBI for at den sentrale flyvertinnen i saken
kom for å få se, mens hun ble filmet,
en sammenstilling av mulige D.B. Cooper-mistenkte.
Jeg tenkte: "Dette er merkelig."
Denne kvinnen hadde ikke gitt et intervju på svært lang tid.
FLYVERTINNE
Kunne dette vært mannen du satt ved siden av?
Nei, det tror jeg ikke.
På slutten av episoden
ser hun på bildene sammen med FBI og Fuentes.
Da ødelegger hun alt. Hun ødelegger hele teorien i saken.
Da det skjedde, kunne jeg kjenne at luften gikk ut av ballongen til høyre.
Som vi vet, er øyevitner upålitelige.
Og mer enn 40 år senere, uten å se ham på samme måte som på flyet,
så hadde jeg aldri forventet at hun skulle si ja.
Hadde hun gjort det, hadde det forbløffa meg.
Skrankeadvokater vil si at hvis du har et reelt vitne,
så svarer de kanskje 50 % riktig.
Fire kan se den samme hendelsen, og så avgir alle ulik forklaring.
De forklarer seg ikke bare basert på egen oppfatning. De har også forutinntatthet.
Jeg er overbevist om at Rackstraw ikke er Cooper.
Vi hadde 93 ulike bevis til History Channel-dokumentaren.
Vi hadde løst koder,
vi hadde vitner, selv noen med perfekte ferdigheter.
Vi mente at alt var overbevisende.
Er et av de 93 bevisene penger eller fallskjermen?
Nei, Billy. Det vet vi at vi ikke har. Dette er indirekte bevis.
Av de 93 ulike informasjonselementene er det ingenting som knytter ham til flyet
eller til Portland den dagen det skjedde.
Uansett hva du mener om hvorvidt Rackstraw er D.B. Cooper eller ikke,
er dette en upålitelig og skjev frem- stilling av hva bevisene består av.
Det gjorde meg rasende den gangen. Det gjør det fortsatt.
Jeg glemmer aldri at regissøren sa:
"Skylder du ikke Rackstraw en unnskyldning?"
Jeg sa: "Jeg har ingenting å unnskylde. Jeg står last og brast med teamet."
Tom ble lurt og framstilt som en sprø konspirasjonsteoretiker,
i stedet for den systematiske etterforskeren han hadde vært hele livet.
Jeg fikk vondt av Tom, for han hadde jobba i årevis på rettmessig vis.
Det var ikke bra for ryktet hans å bli avskrevet sånn.
Det var ikke bare det. Det var bare feil.
-Hvordan går det? -Bra.
Min konklusjon var… Dette spurte Tom meg om på video.
Han sa: "Du tror ikke at det er ham?" "Nei, det gjør jeg ikke", sa jeg.
For de har tilgang til informasjon internt i FBI, som vi ikke har tilgang til.
Tom og jeg… kommuniserte ikke noe særlig etter det.
På slutten av dokumentaren smeller de døra i fleisen på ham.
De lukker saken.
Etter en av de lengste og mest utmattende etterforskningene
i FBI-historien vil vi nå omfordele ressurser
knyttet til den 45 år gamle D.B. Cooper-saken.
FBI lukket saken samme uke som dokumentaren hadde premiere.
Er denne saken lukket?
Administrativt sett, ja.
Slik jeg ser det, konspirerte FBI med programmet.
Dagen etter premieren, hadde FBI pressekonferanse og sa…
Vi har undersøkt alt som har kommet inn.
"Vi så på informasjonen fra Colbert, men det var ikke noe nytt."
Det er ikke noe nytt der ute.
Tom Colbert og Cold case-teamets ytringer og meninger
i forbindelse med History Channel- dokumentaren står for deres egen regning.
Ingen konspirasjon mellom History Channel og FBI har blitt bevist.
FBI LUKKER D.B. COOPER-SAKEN
Kom han unna med det? Døde han i forsøket?
Nå kan vi trygt si at vi aldri får svar.
Hvorfor lukket de saken etter 45 år?
Det er et godt spørsmål.
Jeg kan ikke gi deg svaret.
Det er åpenbart noe muffens på gang.
Jeg har ikke noe å lete med.
Når noen sier: "Det er ikke noe du kan gjøre", så er det bare…
Det motiverer alle på dette teamet.
Jeg vil snakke om forhalingen,
desinformasjonen og løgnene som har blitt framsatt
for å forstyrre etterforskningen etter sju år.
Colberts gruppe bør begynne med å akseptere bevisene,
som alle peker på at Rackstraw ikke var D.B. Cooper.
For det første sa alle vitner som så D.B. Cooper
at han så ut til å være midt i 40-åra.
Men Robert Rackstraw var bare 28 år gammel
da kapringen skjedde, og det er et stort problem.
Når det gjelder Colberts gruppe, er det lettere å gå én vei
der man skylder på FBI og andre og lager en konspirasjon
enn å akseptere virkeligheten som den er.
For det må finnes en forklaring
på hvorfor de ikke har kunnet tiltale Rackstraw,
og forklaringen må ha noe konspiratorisk over seg.
Vi stiller ikke dem som holder oss i mørket til veggs,
men en som har flere identiteter,
ulike titler som forbryter
og som kommer ut av fengsel når han blir arrestert,
siden han var CIA-pilot.
Historien var at Rackstraw jobbet for CIA.
På grunn av tingene han hadde gjort for CIA,
ville de ikke at den informasjonen skulle komme ut.
Derfor inngikk de en avtale med FBI og løslot ham. Det var ryktet som gikk.
Det har jeg ingenting som kan bevise.
FBI langet ut mot alle med slike ting.
Da jeg så Rackstraw-intervjuet, snakket han som en marinesoldat.
Spesialist i undervannseksplosiver, -rivning og -operasjoner.
-I lufta, til vanns og til lands. -Han snakket som en eksmilitær.
Han snakka ikke som en CIA-fyr.
En CIA-fyr med slike erfaringer hadde ikke bare buset ut med sånt.
Vi sladrer ikke.
Jeg sa: "Hvis FBI avviser oss, ringer jeg teamet."
Vi tenkte: "Hvorfor skjuler dere dette?" Vi visste ikke om CIA.
Stopp.
Er det en dekkoperasjon fra FBI og CIA? Kan dere slutte med det der?
Hvis FBI, CIA og romvesener gikk sammen for å dekke over noe,
tror dere virkelig da at de hadde valgt noe så enormt ubetydelig
som en kapring nordvest langs stillehavskysten i 1971,
som ikke ga nok utbytte til å kjøpe en restaurantfilial, engang?
Bacon, cheddar og vridd pommes frites Bare for 2,99 dollar
2,99 dollar?
Jeg har ingenting imot konspirasjons- teorier. De passer gærne folk godt.
Men det at disse menneskene fornekter beviselige fakta,
som ligger rett foran øynene på oss, det gjør meg gal.
NBC Sports presenterer…
Rose Bowl 1970.
Jeg vet at folk tror at jeg kan være gal,
men for å forstå hvordan jeg fungerer,
så må vi tilbake til januar i 70.
Jeg så på Rose Bowl, og plutselig var det noe som skjedde med meg.
Øynene begynte å blunke.
Mike Oldham er på vei inn. Tredje og åtte yard igjen.
Jeg hørte klokker kime i hodet.
Faren min som er lege, psykiater, og mora mi, de sa:
"Vi drar til St. John's på Santa Monica."
INNLEGGELSE AKUTTMOTTAK
I heisen falt jeg i koma.
Legene ga meg dødsstraffen. De sa: "Det er ingenting vi kan gjøre."
Mamma kjøpte en svart kjole.
Plutselig åpnet øynene mine seg.
"Vi vet ikke hvorfor du lever."
Og noen øyeblikk senere
kom pappa tilbake og sa: "Du må finne ut hvorfor du fikk leve."
Vi er en veldig åndelig familie. Det var litt av en marsjordre.
Jeg var 11 år gammel,
og måtte lære meg å gå, snakke og lese på nytt.
Det som reddet meg, var aviser.
Pappa satt alltid ved bordet og så på overskriftene. Det husker vi.
Det var i bunn og grunn på grunn av dagsavisene
at jeg begynte med nyheter, i CBS og så i Paramount.
Helt siden den dagen sa foreldrene mine:
"Du må finne ut hvorfor." Det er derfor jeg er her.
Da History Channel kom tilbake til oss og sa at…
Det er umulig å få ham dømt når det beste vitnet sier at det ikke var ham.
"…det er ikke ham. Vi ser ikke på saken.
Vi flyttet arkivet til lageret til Jakten på den forsvunne skatten.
Det er over."
Da ble vi smertelig klar over hvem fienden var.
Rett etter den første dokumentaren fikk vi en advokat i D.C. til å saksøke dem.
I et søksmål i D.C. blir det hevdet at D.B. Cooper-saken ikke er uløst.
FBI SAKSØKT AV AMATØRETTERFORSKERE SOM TROR DE HAR FUNNET D.B. COOPER
Tom Colbert og advokaten har gitt et betydelig bidrag til saken
ved å saksøke FBI.
Søksmålet tvinger FBI til å frigi
alt etterforskningsmaterialet.
Det tok et halvår å gå til sak. Dommeren var enig. Vi fikk alle dokument.
Vi har fått månedlige forsendelser fra FBI
med minst 500 sider med ny informasjon,
som aldri er sett utenfor FBI før.
TOM COLBERTS HJEMMESIDE
Da Tom Colbert offentliggjorde alle FBI-dataene,
leste jeg det som tilsvarer rundt 25 000 sider
med originale FBI-dokumenter som omhandlet saken,
der jeg lærte om slipset,
om sigarettsneipene og hva som skjedde med de greiene der.
Det var som en dokumentstorm.
Noe av det var avisutklipp,
noe var interne notater. Noe av det var brev til eller fra FBI.
Det var noen skatter der inne, og skattene handlet hovedsakelig om
om vitneforklaringene fra flyvertinnene og andre.
Og noen av de faktiske analysene som FBI hadde gjort
med tanke på spesifikke mistenkte og sånt.
Det ga oss faktisk svært mye verdifull informasjon,
innsikt og så videre.
Det var sånn jeg ble sugd inn i det. Interessen økte ytterligere et hakk.
17. JANUAR 2017
FBI kunne ikke løse saken, men nå tror forskere
at de har sirklet inn søket etter mistenkte med bevis funnet i slipset.
En gruppe forskere som kaller seg amatøretterforskere
har identifisert mer enn 100 000 partikler
med merkelige grunnstoffer…
Navn som strontium, yttrium og cerium.
…på D.B. Coopers slips.
I dag blir mye god etterforskning gjort av privatpersoner i D.B. Cooper-saken.
Det fins en håndfull mennesker i kretsen som bidrar,
som tar i bruk vitenskapelige metoder, gjennomgår FBI-arkivet
og tar på seg støvlene og drar ut for å lete.
Jeg er med.
Så er det Tom Kaye, som er forskeren.
Så har vi ham vi kaller "Anonym",
som kom med en mistenkt ved navn William J. Smith.
En annen mann ved navn Marty Andrade
har gjort grundige undersøkelser om muligheten for å overleve
et fallskjermhopp.
Det flotteste stedet man kan oppsøke
for å finne D.B. Cooper-informasjon, er podkasten Cooper Vortex.
Hvordan var det da han traff bakken?
Hva så han? Hva tenkte han først?
Og tanken på at jeg kanskje aldri får de svarene, driver meg til vanvidd.
Noe av det som appellerer mest med D.B. Cooper-saken
er det uløste brekket. Å se for meg meg selv i hans sted.
"Jeg planla dette, jeg gjennomførte det og slapp unna med det."
God morgen. Jeg heter Tom Colbert.
Og så har man Thomas Colbert, som er en merkelig figur i seg selv.
Tom Colbert er en av heltene,
siden han ordnet tilgang til alle FBI-filer,
noe som i seg selv er spektakulært, men så er det delen
der alt har gått litt skeis.
HAR FLYKAPRINGSGÅTEN ENDELIG BLITT LØST?
Tom er fortsatt utrolig overbevist, og det er noe jeg respekterer.
Problemet med å være så overbevist er at det fins en mulighet
for at du sørger for at alle bevisene peker i din favør.
Det er et mylder av bevis.
Jeg fulgte Colbert-historien, som alt annet tilknyttet D.B. Cooper.
Da den kom, syntes jeg at den var kjempeinteressant.
Men Tom har nok gått mer fra å prøve å bevise teorien til å selge den.
De fleste jeg kjenner mener i bunn og grunn at Colberts forsøk
på å få verden til å tro at Robert Rackstraw er D.B. Cooper
bare er et Hollywood-triks for å bli rik og berømt.
Men Colbert har blitt en slags understrøm, fyren mange ting kommer til.
Og så gir han dem Cooper-folkene.
Jeg har aldri vært Cooper-besatt.
Jeg har aldri engasjert meg i bloggene. De krangler bare.
"Det er han jeg tror, den du tror, han." De er som besatt.
I Cooper-saken utgjorde internett den perfekte stormen.
En broket forsamling fikk et verktøy til å kommunisere med hverandre.
Og som overalt ellers, er det fullt av fakta som blir gjengitt feil,
sprø teorier.
En innsidejobb, en topphemmelig operasjon.
D.B. Cooper var fra Mars og ble tatt av en ufo.
Det er i den retningen det går.
Verden er i et modus der vi drives av konspirasjonsteorier.
Å prøve å finne sannheten
er noe folket i USA bruker mye tid på.
Cooper-saken er bare en bitte liten del av den dynamikken.
På mange av Cooper-forumene, som én av dem skrev til en annen:
"Du ser Jesus i ristet brød."
Linda Lowe sier at hun ser på et bilde av Jesus i smeltet ost.
Det er noe søtt med akkurat dette bildet
som gjør at jeg vil smile når jeg ser det.
Alle i denne historien ser liksom Jesus i brødet.
Vi ser det vi vil se. Vi selvprojiserer.
Alle mennesker prøver å finne forbindelser mellom ting.
Når ting passer sammen, erklærer vi at det er sannheten.
Om det er Jesus på ristet brød eller broren din i Bing Crosbys ansikt,
så er det det Cooper-saken gjør. Der det mangler informasjon, skaper sinnet tro,
tro på informasjon om dem vi vil mistenke.
DUANE WEBER FORDI
FAVORITTEN ER WILLIAM J. SMITH
I Cooper-miljøet på internett har de fleste ganske sterke meninger.
Klimaet kan være litt giftig på nett,
ikke særlig imøtekommende for nye folk.
Du får hundrevis av kommentarer daglig,
Det ble stygt og aggressivt raskt.
Jeg har blitt utsatt for cyberangrep. Filer har blitt stjålet.
Det gikk utover PC-en min. Jeg måtte tømme den helt.
De var ganske ondskapsfulle. Noen kom visst fra andre Cooper-etterforskere.
SITUASJONEN VAR UTE AV KONTROLL.
Under et bilde av familien min skrev noen at kona og barna mine var stygge.
Det ble helt vilt.
Folk prøvde å forsvare den informasjonen de satt på.
Jeg heter Tim Evans og er gravejournalist i Indianapolis Star.
I 2018 ble avisen oppringt av Tom Colbert, som hadde en historie.
Noen sa: "Det er en god sak for Tim."
Jeg plukket opp telefonen. Tom var ivrig etter å få ut saken.
Han var overbevist om at den var god.
Han var veldig hyggelig, ga meg ros for tidligere arbeid.
Han hadde gjort leksa og kjente til noen saker. Han smiska litt og fikk meg med.
Tom sa: "Du er den jeg vil dele historien med."
Han gikk til andre, så jeg vet ikke hvor ektefølt det var, men han fulgte opp.
"Kommer du noen vei? Snakket med den og den?"
Mye mer aggressiv og pågående enn typiske kilder.
De fleste må jeg hale ting ut av. Dette var som å drikke av en brannslange.
Tom er veldig ivrig med tanke på saken, og han bruker mye energi på den.
Det må han, om han skal lykkes.
Tom ville påvirke så mye som mulig hvordan saken ble
og hvem jeg snakka med, men det er ikke sånn jeg jobber.
Jeg satte pris på at han ga meg kilder, men jeg måtte undersøke og finne fakta.
Finne ut om Rackstraw faktisk var Cooper.
-Dette er Bob. -Mr. Rackstraw. Jeg heter Tim Evans.
Jeg er journalist i Indianapolis Star.
Beklager at jeg ringer ut av det blå, men jeg ble kontaktet av en Colbert.
Han hevdet at du er
den som gjennomførte D.B. Cooper-kapringen…
Jeg aner ikke. Men Colbert har antastet meg i årevis,
noe som har ført til et stort søksmål.
Det han gjør nå, er at han sender ut seks sider med informasjon
til en rekke småbyaviser
og så blir det Blitz-krig-metoder for å ta Rackstraw nok en gang.
Det er der saken står.
Har du gått til søksmål mot ham?
-Det er på vei. -Er det det? OK.
Ikke skriv noe om meg. Da saksøker jeg deg virkelig.
Er du eller er du ikke…
Nekter du for at det han sier er sant?
Ikke gå rett til poenget. Spørsmålet er verdt 40 millioner.
La ham svare. Hva sa han?
Han sier at du er det. Derfor gir jeg deg muligheten til å si nei.
Muligheten til å begynne å grave i om han sier sannheten eller ikke.
Under intervjuet fikk han minst fire muligheter til å nekte for å være Cooper.
"Jeg er ikke den som står bak."
Han fortsatte med å erte folk
med at han kanskje var det. "Kanskje vet jeg mer enn jeg sier."
Han likte at folk trodde han var Cooper, at han var del av gåten.
Han visste hva Colbert drev med.
Han kjente planen Colbert jobbet etter.
Det var også spennende. Hvordan visste han så mye?
Var de del av et team? Var de egentlig motparter? Hva foregikk?
Solgte de historien sammen?
Hvis de kunne ha satt sammen noe,
så tror jeg at Rackstraw hadde vært interessert.
Det eneste som holdt ham tilbake, var nok at han måtte tilstå.
Men jeg har hørt rykter om at Colbert tilbød ham penger for å tilstå.
Vi kommer med godt nytt.
Det begynner med en sjekk på 20 000 dollar
for at du skal få fortelle din historie.
Det var et interessant forhold, iallfall.
Rackstraw var en narsissistisk sosiopat. Det var han virkelig.
Han prøvde å ta kontakt, men vi svarte aldri etter bakholdsangrepet.
Jeg snakket aldri med Rackstraw igjen. Jeg fokuserte på å samle bevis.
Vet du noe om fyren i Indiana som angivelig dechiffrerte meldingene, eller…
-Han heter Sherwood, ikke sant? -Ja, det tror jeg.
Det var et skikkelig eureka-øyeblikk for Colbert,
som klamret seg til siste halmstrå.
I desember 2017 var jeg på internett
og fikk se et brev D.B. Cooper hadde skrevet til aviser.
I kjølvannet av flykapringen
var det en som ga seg ut for å være D.B. Cooper
som sendte brev, som i bunn og grunn inneholdt spydigheter om FBI.
"Dere kan ikke ta meg."
Og den dette var, kom med informasjon
som bare kapreren med stor sannsynlighet kunne ha visst.
Noen av brevene fikk man vite om der og da.
Men vi fant ut at de hadde mottatt andre brev,
som bevisst ikke ble sluppet.
Vi fikk tilgang til brevene ingen hadde skrevet om
gjennom en FOIA-rettssak, der informasjonsfrihet var grunnlaget.
Jeg ringte Tom. "Hva er greia med tallene ingen fant ut av?"
Han sa: "FBI klarte ikke å knekke dem."
Jeg hadde jobbet med koder, så jeg sa: "Send meg brevet. Underhold meg."
Han sendte meg brevet, og jeg brukte vel åtte til ti timer daglig
sju dager i uka i rundt to uker.
Jeg brukte alt jeg kunne komme på, brukte alt kodespråk jeg hadde lært.
Jeg kom til et punkt der jeg sa…
"Hvis dette er Rackstraw,
må jeg vite hvordan han tenker. Hvordan fungerer han?
Jeg så på tallrekka vi hadde.
"Hvorfor står 71 tre ganger?" Vent litt.
371? Det var enheten min i Vietnam.
Og Rackstraw ville jo bli en del av den enheten da.
Jeg skrev ned alt vi gjorde i Vietnam,
og så satte jeg tall bak alt.
Øverst på brevet står det sju C-er.
Sju C-er blir 21.
Army Security Agency, som alle våre enheter var del av.
A-S-A blir 21.
Jeg tenkte: "Der har vi det."
Bingo.
Rick Sherwood brukte en teknikk
vi kan kalle "enkel, engelsk gematri".
Der man tar bokstaver og gjør dem om til tall.
A er én, B to og så videre.
Det man gjør i gematri, er å legge sammen.
Hvis to fraser gir samme verdi,
skal de henge sammen, på et vis.
For eksempel George W. Bush og John F. Kerry.
De var kandidatene til presidentvalget i USA i 2004.
Har de noen mystisk forbindelse?
Det er nok bare et sammentreff.
For Dennis Rodman
blir også 130, hvis du legger sammen bokstavene.
Jeg er ikke konspirasjonsteoretiker eller noe.
At det var jeg som knakk koden…
Det var bare fordi jeg var del av enheten.
Nummer 371, Radio Research Unit.
Army Security Agency, som vi var del av.
Og de topphemmelige helikoptrene, som tok av fra 11. GS.
Vi som helhet
var altså topphemmelige.
Alle fire gikk opp, og alle fire tilhørte min enhet.
Som han ville være del av. Der han var, midlertidig, i seks uker.
Hva er oddsen for det?
Det var en sammenheng mellom det han brukte i Sørøst-Asia
og det man fant og dechiffrerte
i D.B. Cooper-brevene. Det er en ganske sterk forbindelse.
D.B. Cooper-saken er saken der folk ønsker seg
at dette skal passe til antakelsen,
og så ser de bort fra de delene som ikke passer.
De finner bare bitene som passer i hullene, og så…
Det er vanskelig å argumentere bort, for kanskje de passer,
men alt det andre på gulvet, det nevner de aldri igjen.
Koder lages for å ikke knekkes. Det er det som gjør dem til koder.
Skal du ha noen sjanse til å bryte et kodespråk,
må du kjenne den som laget det.
Jeg hadde god forståelse for Rackstraw.
Han viste bare at han var smartere enn alle andre.
Det skinte gjennom i alt han skrev.
Men det siste brevet var nøkkelen.
Det er der vi finner Rackstraws navn.
Tom sier: "Det er ikke ham. Han snakker om onkelen."
"Han snakker ikke om onkelen sin. Han snakker om Onkel Sam."
Jeg leste det to ganger og sa: "Det er sånn Rackstraw opererer."
Jeg sa: "Det er D.B. Cooper."
Den siste linja: "Fortell spyttslikkerne i politiet at jeg ikke heter D.B. Cooper."
Jeg sa: "Jeg lurer på om han faktisk har gitt oss sitt fulle navn der."
Jeg tok ut den delen. Svaret var 269.
Robert W. Rackstraw. Han hadde skrevet det.
Jeg sa: "Han var løytnant?" Han sa: "Jepp. Der står det 'LT.'."
Og "I'm".
Fra bokstaver til tall
blir det
269.
Han satte faktisk navnet sitt
der inne.
Det var litt av en aha-opplevelse.
Når du ser på noe, sier du: "Det må finnes en kryptisk beskjed her."
Du har uendelig mange muligheter.
Du kan få dokumentene til å si hva du vil.
Det er en type bekreftelsestendens.
Etter min mening er ikke brevene på noen måte
materielle bevis som viser at Rackstraw var Cooper.
Jeg fant ut at "I am SpongeBob SquarePant"
også gir det magiske tallet.
Jeg tror ikke det betyr at D.B. Cooper er Svampebob Firkant.
SVAMPEBOB FIRKANT
Du kan jo finne Firkant, Svampebob eller hva som helst. Har det relevans?
Er det idiotsikkert? Nei, det vil jeg ikke si at det er.
Du kan finne ulike tolkninger,
men det er slik Rackstraw kommuniserer og gjør ting.
Det er et interpretativt kodespråk.
Bare ved å vite hvordan han gjør ting skriftlig,
ved å vite om ham,
finner jeg løsningene. Interpretativt.
Han blander ideelle forbindelser med reelle.
Det er faren når du prøver å gjøre vitenskapelig arbeid.
Du får ikke informasjon ut av dataene, men fra ditt eget hode,
basert på forestillinger du alt har.
Vi tror at dechiffreringen var nøyaktig,
at den nøyaktig beskriver
hva Rackstraw selv sa at han gjorde.
Rackstraws navn står i kodespråk, i bokstaver.
Det er et kodespråk som stammer fra første verdenskrig.
Oversettelsene ble ikke bare gjort av en som har dechiffrert NSA-koder tre ganger,
men Robert Rackstraws oberstløytnant.
Han så på kodene og sa: "De er virkelige."
Jeg kan ikke si imot en 100 år gammel bok om kodespråk,
en oberstløytnant eller en som har slått NSA tre ganger.
Da de sa at kodene gikk opp, så gikk de opp.
Er det Rackstraw? Jepp, det er ham.
Det er bekreftet. Men ikke ta det lenger. Ta ham som kapreren, det er alt.
Dette er CIA. Gi deg.
Om han var med på andre ting? Ja.
Men det kan ikke jeg si noe mer om.
Hvor skuffet er du
hvis du ikke kan bevise saken din
eller få anerkjennelse for den?
Det krever at du er en viss type for at du skal fortsette.
HEMMELIG STED
Vi er her i dag på grunn av Russ og Kristy.
De har ny informasjon om utbyttet og fallskjermen hans.
Kristy og Russ kom til oss rett etter den første dokumentaren.
De heter Cooper til etternavn. Ingen forbindelse.
Kristy sa: "Ektemannen min og jeg tegnet opp fluktruten."
"Vi vet også hvor fallskjermen kanskje er nedgravd." Virkelig?
Han fortalte meg historien. Alt falt på plass. Jeg sa: "Dette må vi dele."
Alt ble fortalt rundt bordet på en småflyplass.
Ifølge kilden vår, Russ Cooper, som satt ved bordet og hørte historien,
var det Wally som fortalte historien,
og han var en av de fire involverte i Coopers rømning.
Den kvelden kapringen skjedde, ifølge Wally,
hadde Cooper landet rundt 400 meter fra flystripa i Goheen.
Tre menn ventet på ham.
De lastet opp et lite fly
med 50 000 fra utbyttet og bomba.
De fløy over Vancouver Lake, der de dumpet pengene og bomba
for å skape et falskt spor om at han hadde falt i elva og drukna.
Så skiftet Cooper klær og fly på flyplassen i Scappoose
og ble fløyet tilbake til Portland International,
der han gikk om bord i et fly til Las Vegas.
De resterende 150 000 dollarene og fallskjermen
ble lastet inn i en varebil som dro til et visst sted,
og da Wally beskrev det, visste jeg hvor det var.
Vi tok noen turer dit. Vi samla 13 teammedlemmer.
Vi er her for å svare på spørsmål som tusener av mennesker
har gravd etter for å prøve å finne sannheten.
-Hva tror du så langt? -Jeg tror at vi finner det.
Var det en spenne eller klips, hadde den gitt utslag innen 10-15 cm.
-Se hva hun har funnet. -Oi! Hva er det?
-Vi vet ikke. -Tøy.
-Det ser ut som nylon. -Sekkestrie.
Eller en potetsekk.
Det kan være mange ting, inkludert en fallskjerm.
Det lå her.
-Rett ved overflaten? -Ja.
-Da må vi lete videre her. -Ja, vi må se hva annet vi finner.
-Sånn. -Her har vi det.
En del av et rør, eller noe. Ikke del av en fallskjerm.
-Et rør. -Du beholder det?
-Ja, helt klart. -Vi får se hva det er.
Det kan være del av den ytre sekken.
-Det er vanskelig å si. -Det kan være en sele.
Jeg tror fortsatt at det er riktig sted. Det er vanskelig å finne nylon
med metalldetektor. Det er alt jeg har å si.
-Og det har vi kanskje gjort. -Kanskje.
Vi fant det vi trodde var deler av fallskjermen.
En stropp. Vi tok den med til FBI.
Vi ble tipset om hvor fallskjermen kunne ligge.
Vi fant fallskjermen og tok med fem materialer til dem.
Siden har vi ikke hørt fra FBI.
Noen ganger gikk Tom i fella.
"Jeg hadde ikke sett det hvis jeg ikke hadde trodd det."
De fant en bit av en nylonstropp,
og da kom det uttalelser som: "Vi har funnet stroppen,
som viser at dette var området der fall- skjermen ble begravd." Det er ulogisk.
Sånt bekymrer meg.
Det var et område for tømmerhogst,
der det hadde foregått mye aktivitet i årenes løp.
Jeg vet ikke om analysen av de gjenstandene
kunne konkludere med at det var en fallskjerm.
Det tror jeg ikke.
Kanskje det viste seg å ikke være noe. Kanskje det var… Hvem vet hva det var?
Men jeg våger å påstå, ja, det kan jeg vedde på,
at FBI aldri gjorde noe som helst med fallskjermen.
De har ingen interesse av å løse D.B. Cooper-flykapringen.
Overhodet ikke.
Denne saken er noe av det mest interessante
jeg har jobbet med i FBI, fordi saken bare varer og varer.
Det har gått 50 år. Vi er ikke noe nærmere Coopers identitet.
Vi har jo mistenkte.
Det kommer nye mistenkte hele tida, mens andre svinner hen.
Men vi finner ikke noe direkte bånd til noen av dem.
Der vi står nå, som saken fyller 50 år,
så kan jeg ikke si med sikkerhet hvem Dan Cooper er eller var.
Det tror jeg ikke at noen kan. Det er uansvarlig å gjøre det.
Det jeg kan si, er at jeg føler at jeg vet mye mer om hvem han er og var
enn i fjor og året før.
Hvert år får vi vite mer. Ny informasjon kommer til.
Nye spor blir analysert annerledes.
Og jeg har ikke noen favorittmistenkt akkurat nå.
Men kompassnåla mi peker i en retning.
Den leder til Nord-Canada.
Det fins så mange spor i Canada, som aldri har blitt undersøkt skikkelig.
FBI etterforsket aldri hvor viktig Dan Cooper var.
Dan Cooper var navnet på en fransk tegneseriehelt,
som fløy fly og hoppet ut av dem i fallskjerm.
Hvis FBI sier noe, tror folk virkelig på det.
Men sannheten er at agentene i FBI bare er mennesker,
og i det siste har den beste jobben blitt gjort av amatører.
Folk som har en lidenskap, som har funnet sporene,
de franske tegneseriene og googlet seg til sannheten.
Jeg hadde reist nordover.
Jeg hadde ikke kasta bort tid i USA. Jeg hadde reist rett til Canada.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen