Vi vil minde jer om at spænde sikkerhedsselen korrekt.
Det er utroligt at tænke over det.
Fra 1971 til 2021 er der gået 50 år,
og folk jagter stadig Cooper.
Hvis man går ind og ser på "Cooperitternes" websider,
så diskuterer de stadig diverse teorier og mistænkte
den dag i dag.
Lad os indse det. Vi har en 50-årig gammel legende,
og ingen ved, hvad der skete. Det fænger folk.
Og folk har det her ukuelige drive
uden at have nogen konkrete informationer.
Det er noget, alle har fulgt gennem årene,
og nu smider FBI håndklædet i ringen.
Der er mange gåder derude, ingen tvivl om det,
og det her bliver et af dem.
Folk laver stadig originalt indhold om Cooper 50 år senere.
Når du er inde, kan du ikke komme ud.
Der er ingen ende og ingen tilfredshed. Du får aldrig løsningen.
Det eneste svar fandtes på flyet.
Der er intet før det, og der er intet efter det,
så jeg tror, det holder mange mennesker fanget i vortexen.
Hvem ved, hvornår eller hvor næste brik i puslespillet dukker op?
DEL 4 COOPERLAND
VANCOUVER, WASHINGTON 20. NOVEMBER
COOPERCON LØRDAG OG SØNDAG
Hej, velkommen til CooperCon.
Jeg begyndte at lave de her CooperCons årligt fra 2018.
D.B. Cooper er en del af det nordvestlige USA's folklore
på lige linje med Bigfoot og ufo'er.
Så det er ret passende at gøre det til en festival.
I må gerne komme og tjekke ind.
CooperCon er i bund og grund et mødested for stammen.
Jeg ejer og driver Northwest Escape Experience,
som har et Cooper-escape room.
Jeg deltager i det, fordi jeg bidrager til Wikipedia-siden.
Jeg er historiker og har studeret Cooper-sagen,
siden jeg var syv-otte år gammel.
Min mor var i Seattles lufthavn den dag, fordi hun skulle besøge min far,
men på grund af kapringen blev hendes fly forsinket.
Han afbrød næsten min eksistens.
Der er noget helt særligt ved at være her fysisk.
At lukke for computeren
og have en direkte kontakt og kommunikation med folk.
Vi er i en slags familie, fordi vi alle lider af den samme sygdom.
Vi er ude af stand til at løse sagen.
Vi har selve borgmesteren i Cooperville,
manden bag rattet på The Mountain News.
Han får følgeskab af dette events flotte arrangør.
Mine gode venner, Bruce Smith og Eric Ulis.
Var det bare en fyr, der var ude efter at skaffe penge,
eller var det noget andet?
Når man kommer her, kan man tale med folk, der kender sagen,
og som levede dengang.
Jeg kender alle de store, så da de ankom, stod jeg bare…
Bill Mitchell sidder derovre,
og han sad kun fem meter fra D.B. Cooper for 50 år siden.
Hvis jeg skulle beskrive, hvordan Cooper så ud, ville jeg sige:
En af jer.
Der er diskussioner om tilfældige og bizarre ting,
som kun ville interessere insidere.
Vi tager de her stumper og sætter dem under et elektronmikroskop.
Det her er et scannings-elektronmikroskop fra 1985,
som jeg personligt ejer.
Der er kun få i landet, der ejer et elektronmikroskop,
så jeg er en af de få udvalgte.
-Det er lidt af en nørdefamilie. -Ja.
I de sidste 50 år er der skrevet over 40 bøger om dette emne,
men sagen forbliver uopklaret.
Robert Rackstraw er vist nok en af mine favoritmistænkte.
Min foretrukne mistænkte, Barbara.
Jeg tror på William J. Smith, men der er andre muligheder.
Min onkel var Lynn Doyle Cooper,
som var den eneste mistænkte, der aldrig blev udelukket af FBI.
Går det, hvis jeg siger, at Loki er min yndlingsmistænkte?
Jeg hader at spoile det for jer, men D.B. Cooper er sgu død.
Hvis han er i live, er han 95 år gammel.
Han røg mange cigaretter, så nej.
Vi skal tale mere om det over de næste par dage, men der er…
Der er mere ved den her sag, end I kan forestille jer.
Cooper-vortexen findes.
Har du hørt om Dan Cooper tegneserie-teorien?
-Ja da. -Fortæl om det.
Jeg er meget interesseret i Dan Cooper tegneserie-teorien.
Dan Cooper var en tegneseriefigur,
som var testpilot for det canadiske luftvåben.
Han tog på en masse eventyr og sprang tit ud med faldskærm.
Hvis man skimmer det igennem,
virker det næsten, som om D.B. Cooper tog den figur
og bragte den til live.
Dan Coopers eventyr blev skabt af Albert Weinberg,
en belgisk kunstner, der arbejdede med den berømte Hergé,
som skabte Tintin.
Den fandtes kun på fransk
og var populær i Belgien, Frankrig og Canada
i 60'erne og 70'erne.
Men den var ukendt i engelsktalende lande.
I tegneserien var der flere historier, der mindede om kapringen.
Der var en flybillet med navnet Cooper på.
En Boeing 727.
Der var en historie om kapringer fra Seattle,
og der var noget lignende tøj.
Et sort slips, et mørkt jakkesæt og en mappe.
På kapringstidspunktet, i den franske del af Canada,
var der på samme tid stor uro og oprør.
Det er vigtigt at holde lov og orden,
og jeg mener, alle midler er berettigede.
Og i den her kontekst
var Dan Cooper en helt.
Dan Cooper var ligesom os.
Han var canadier.
Og i 60'erne og 70'erne var luftfarten på sit højeste.
Denne figur fløj den nyeste jet.
Man introducerede forskellige flytyper i tegneserien til læserne
og gav alle canadiske børn, der kunne læse fransk,
en ideel helt, der fløj med jetfly.
Drømmer alle drenge ikke om at flyve?
Vi vil være jagerpiloter.
Det starter ikke med Tom Cruise og Top Gun.
Jeg har et behov…
-Behovet for fart. -Behovet for fart.
Jeg læste den som teenager.
Jeg var fascineret af fantasien
i historierne om Dan Cooper.
Du kunne flyve til Yemen.
Du kunne gå ind i den colombianske jungle.
Du kunne udforske Canada.
Det var smukt.
Albert Weinberg udgav 41 albums, hvilket er enormt.
Et album er blevet brugt som en mulig forbindelse,
altså historierne i albummet, til sagen om flykapringen.
Det er den her.
Teknikkerne i albummet var nogenlunde identiske
med den måde, Cooper slap ud af flyet.
Jeg mødte Albert Weinberg på vores luftbase.
Han besøgte tit de canadiske luftbaser for at samle nyt materiale.
Hans første besøg i Canada var i 1966
på den canadiske luftbase Portage la Prairie.
Han fik den røde løber,
fordi hans tegneserier bidrog til rekrutteringen.
Så han havde ubegrænset adgang på basen.
Han tog billeder, en masse billeder,
af bygningerne, flyene, mennesker.
Han sagde: "Han ligner en ægte jagerpilot."
Og det inkorporerede han i sine grafiske romaner.
Da jeg begyndte at kigge på tegneserien,
blev det tydeligt for mig, at der var et forhold
mellem de tapre handlinger
af en heltemodig pilot, der hoppede ud af fly
og elskede at flyve,
og intentionen af en mand, der muligvis bar nag,
og som ville udføre noget ekstraordinært.
Albert Weinberg fortalte mig noget.
Efter kapringen fandt sted, og det vil sige kun få dage efter,
ringede hans kilder i det canadiske luftvåben til ham,
og de sagde: "Den her fyr er en af os."
FBI FINDER CANADISK FORBINDELSE TIL BERØMT FLYKAPRING I 70'ERNE
Albert Weinberg ønskede ikke at få sin helt
knyttet til en flykaprer.
Så hver gang en journalist ville udspørge ham om det,
fejede han det væk.
Dan Cooper er ridderen i den skinnende rustning i tegneserien.
Enten prøvede den mand, der kaprede flyet, at sende os et budskab,
eller også anede kapreren simpelthen ikke,
at en berømt, canadisk tegneseriepilot
brugte samme navn som det, han valgte.
Hvem ved?
Hvis jeg foretog et togrøveri,
brugte navnet Tony Hawk og flygtede på et skateboard,
ville du så betragte det som et tilfælde? Det ville jeg ikke!
Forbindelsen er…
…alt for åbenlys for mig.
Desuden er det spændende, så jeg kan godt lide den teori.
I 1950'erne var det canadiske luftvåben på sit højdepunkt,
men i løbet af 60'erne gik det ned ad bakke.
De så deres rolle blive mindre.
I 1965 besluttede luftvåbnet
at skaffe sig af med 500 piloter.
Det var erfarne piloter og hele flybesætninger,
og udviklingen fortsatte ind i 1970'erne.
Folk blev tvunget til at gå, og de var meget bitre.
Der var ingen hjælpeforanstaltninger for de personer,
der forlod luftvåbnet. De var alene.
De måtte selv skabe sig et nyt liv.
Det kunne have affødt en Robin Hood, der ville kapre et fly
og stjæle tusindvis af dollars for at få en pension.
Han var måske ansat ved jordpersonalet som tekniker for militæret.
Især på grund af det, som man opdagede om hans slips.
Det gamle slips fra JCPenney
siges at være fyldt med beviser.
Da flyet landede i Reno,
fandt man et tyndt, sort slips
med en perlemor-clips fastgjort til det,
som var blevet efterladt på flyet.
Et slips samler alle partikler
fra alle de steder, du har været.
Så derfor kunne vi gå ind og tage prøver af slipset
og se på partiklerne.
Den mest fremtrædende partikel var titan.
Det var ikke titan som i hvid maling, som er titandioxid indeholdende ilt.
Det var rent metal.
Det lignede faktisk en mikroskopisk bladfjeder
på størrelse med en blodcelle.
Vi fandt også en anden titanpartikel
med et stykke rustfrit stål indeni.
De to partikler i 1971 var meget sjældne.
Hvordan fanden kunne der være ren titan
og sjældne jordarter på hans slips?
De to industrier, der brugte dem i 1971,
var luftfartssektoren, men også den kemiske industri.
Så det giver en idé om, hvor D.B. Cooper befandt sig,
hvor den mand havde sin gang.
Det andet interessante ved titanet er,
at det var af en helt ren kvalitet.
Det var ikke en legering med titan,
hvilket man primært ville finde i luftfartssektoren.
Det er et ret stærkt argument for, at han var ansat ved Boeing,
for der var visse afdelinger for forskning- og udvikling hos Boeing,
som brugte og eksperimenterede med rene former af titan.
VAR COOPER ANSAT VED BOEING?
Der blev spekuleret meget i Boeing.
Men vi har Canadair i Montreal.
De havde den nødvendige ekspertise til at arbejde med titan,
og de brugte det i to træningsfly.
Det vil sige CT-133 Silver Star
samt CT-114 Tutor-flyet.
Så vi kan formode,
at hvis en ved jordpersonalet arbejdede med denne type fly,
så ville han have været i direkte kontakt med titanet.
Der er en stor chance for, at han selv har mødt mr. Weinberg
og måske forelsket sig i tegneserien
og besluttet sig for at tage navnet senere,
da han kaprede flyet i USA.
Det er en interessant hypotese.
I den periode var der ikke så mange, der talte om forplumring
eller om bedrag og illusion.
Man havde FBI på den ene side,
der stod med mikropartikler af titan fra hans slips.
Men det er måske ikke hans slips. Vi ved det ikke.
Han går nok ikke med slips.
Måske var det, hvad Cooper gik efter.
Der er stadig masser af mysterier i sagen.
Da sagen om D.B. Cooper startede,
gik FBI til det canadiske luftvåben
for at spørge, om de måtte efterforske
på de canadiske luftbaser.
Men under den kolde krig
var der ingen, der ønskede det.
Med et startpunkt i 1959 og helt frem til 70'erne
var forholdet meget bittert mellem Canada og USA.
At bo ved siden af jer er lidt ligesom at sove med en elefant.
Uanset hvor sødt og gemytligt dyret er,
påvirkes den anden af hver bevægelse.
Vi var begyndt at fjerne os eller tage afstand
fra en nordamerikansk forsvarsstruktur,
som mange canadiere følte var kontrolleret af amerikanerne,
og vi ville genvinde vores uafhængighed.
Så hvis, i 1971,
FBI havde sagt til det canadiske luftvåben:
"Vi vil efterforske nogle individer, der kan have begået en flykapring,"
så er det yderst sandsynligt, at canadierne har sagt nej.
"Vi nægter at lade jer efterforske på canadisk jord
eller endda give jer adgang til militære optegnelser."
Det er meget muligt, at de to regeringer ikke samarbejdede
i Dan Cooper-sagen.
Mange gode spor fører til Canada, og de er ikke rigtig blevet gransket.
Da kapringen fandt sted, bad D.B. Cooper om "amerikansk valuta."
Hvorfor skulle en amerikaner bede om det?
Dan Cooper har måske brugt frasen
"i omsættelig amerikansk valuta,"
fordi engelsk ikke var hans modersmål.
Men det var de første ord, han kunne komme i tanke om
i et øjeblik af spænding og stress.
Jeg tænkte i morges: "Jeg har aldrig hørt det udtryk."
Det er ikke et fransk udtryk. Det er dårligt sprog.
Hvis han ikke er amerikaner,
vil han være sikker på at kunne veksle.
Men det er udelukkende min mening.
Sådan tænker jeg: Du begår et røveri,
du er fransk canadier, og du har travlt.
Så du vil sikre dig, de giver dig små dollarsedler.
Jeg ville sige:
"Jeg vil have omsættelig amerikansk valuta."
Jeg er ikke helt sikker på den fortolkning,
fordi Cooper videregiver sine krav til kabinepersonalet,
der igen videregiver dem til flyvelederen.
Så jeg er ikke helt sikker.
Sagde Cooper "omsættelig"?
Eller blev ordet tilføjet, efterhånden som det blev givet videre?
Men det er meget muligt, at han var canadier.
Jeg ser ikke mange beviser i de andre Cooper-teorier.
Der er forskellige synspunkter.
Men vi er de eneste, der har beviser,
og der kommer stadig flere.
Efter retssagen om at få aktindsigt
identificerede FBI 80.000 dokumenter i den her sag,
hvoraf de gav os 500 sider om måneden.
I det tempo ville det tage 12 år.
Så jeg sendte en anmodning til retten
om at fremskynde frigivelsen af alle akter vedrørende Rackstraw.
For vi ville have hans filer først.
Rackstraw var imod.
Han skriver side op og side ned, hvor han blandt andet fremturer:
"Jeg er ikke D.B. Cooper, og mine filer skal ikke frigives."
Han tilføjede også en tegning, der viste, at det var en gang møg.
Det var selvfølgelig skadeligt for os,
så retten gav os desværre ikke medhold.
RETTEN AFVISER COLBERTS ANMODNING
Jeg er stædig, så jeg ville ikke lade det stoppe os.
Vi besluttede os at gennemtvinge det.
Men det var en meget svær periode.
Der er noget, jeg aldrig vil glemme.
Jeg er et typisk A-menneske.
Jeg sover kun fem timer om dagen.
Men mens jeg arbejdede på sagen,
tænkte jeg, jeg kunne koge det ned til fire timer.
En dag sad jeg foran computeren
og kunne ikke finde ud af tasterne.
Jeg sagde til min kone: "Skat, jeg kan ikke engang bruge den."
Hun tog mig i hånden og placerede mig foran et tv.
Jeg sad foran tv'et, og så tændte min hjerne igen.
Det tog seks timer. Det var lidt skræmmende.
Men jeg indså, at jeg havde nået min grænse.
Vi ville bare ikke give op.
SAN DIEGO, CALIFORNIEN 2019
Den mand, der hævdede at være landets mest berygtede flykaprer
for så at benægte det, er død.
Hans navn er Robert Rackstraw, og den dag i dag ved vi stadig ikke,
om han også var flykapreren D.B. Cooper.
Da han døde, udtalte jeg til aviserne, da de ringede:
"Jeg respekterer det, som han gjorde for sine børn."
Men jeg sagde også, jeg stadig mener, han har brudt loven.
For mig er det fascinerende,
at han havde en periode i 70'erne,
hvor han ikke var en lovlydig borger, men en slags svindler.
Han kom i fængsel for checkfalskneri,
flytyveri og opbevaring af sprængstoffer.
Men han kommer ud, og så lever han et helt normalt liv.
Han kom på ret køl, og ingen ville vide det,
hvis de ikke tjekkede hans baggrund.
Han prøvede at leve sit liv som en almindelig mand,
der reparerede både.
Han er en farverig karakter.
Der er mange facetter ved ham som person.
Han er sgu interessant. Han var interessant
og er det stadig, selv efter sin død.
Det var forbløffende ensartet,
hvordan alle og enhver beskrev ham.
Jeg havde bemærket, at hver gang Bob skulle ud at rejse,
så tog han sin brune attachemappe.
En dag ser jeg attachemappen igen,
og den var ikke låst.
Jeg åbner den meget forsigtigt.
Og inde i den lå der en toupé.
En toupé og et overskæg.
Bob bar et overskæg til alle tider,
men nogle gange kom han tilbage,
og så var det barberet af.
Han tog en toupé på, når han havde lyst.
Han forklædte sig måske som en anden, jeg ved det ikke.
Bob var medlem af Playboy Club i Los Angeles,
og en dag ville han have os med.
Vi kører ind bag en limousine med vores lille, lejede bil.
Der står måske 100 i kø.
Vi går derop, og dørmanden står der.
Han siger: "Denne vej, hr. Rackstraw."
En bunny stod og ventede på os.
Han havde gjort det,
at han ringede til klubben
og sagde til dem, at guvernør Reagans private pilot Bob Rackstraw ville komme,
og at han skulle have fuld forplejning.
Og det fik han.
Vi fik et bord i forreste række til forestillingen.
Han blev introduceret af ceremonimesteren.
Han rejser sig og vinker til publikum. Han havde sine vinger på jakken.
Hans pilot-vinger.
Det var den første gang, jeg så, hvordan Bob kunne manipulere folk.
PILOT TILDELES DET FORNEMME FLYING CROSS
Rackstraw var en brilliant fyr.
Han var et ekstremt talentfuldt individ.
Men jeg tror derimod, han var en koldblodig person.
Jeg tror ikke, han havde meget empati.
Jeg havde det skidt, da han døde,
men vi fik adgang til alle FBI-filerne om ham.
"Tror I ikke, det var Rackstraw?
Her er originaldokumenterne."
"Tusind tak." "Det var så lidt."
RACKSTRAW ER MULIGVIS IDENTISK MED D.B. COOPER
Jeg tror virkelig, at Robert Rackstraw var D.B. Cooper.
Der er kritiske faktorer, som efter min mening fastslår,
at Rackstraw var Cooper.
Det var Rackstraw. Han er død,
så visse ting kommer nok aldrig frem.
Men vi har en form for afslutning.
D.B. COOPER? EN MISTÆNKT DØR, MEN LEGENDEN LEVER VIDERE
Jeg har aldrig sagt det, men jeg gør det nu.
Jeg mener, at cold case-teamet og deres efterforskning har bevist,
at Robert Rackstraw er D.B. Cooper
eller var det.
Er FBI enige med dig?
Jeg ved det ikke.
Der har været mange FBI-agenter, hvoraf visse er højt placerede,
som er enige.
Men andre er det ikke.
Jeg er ikke helt sikker,
men det er det bedste bud, som nogen har givet,
og det ser meget sandsynligt ud.
Der er helt sikkert folk i gruppen af D.B. Cooper-efterforskere,
som vi på ingen som helst måde
kan overbevise om, at deres teori ikke er korrekt.
Men det skader sandheden,
og det var aldrig det, der drev os i vores cold case-team.
Jeg ville med glæde være stoppet og sagt: "Ja, vi prøvede, og vi tog fejl.
Men vi har da gjort noget, fordi Rackstraw er udelukket.
Fokuser på de andre fyre."
Men vi nåede det aldrig.
Vi havde aldrig et bevis, der kunne bekræfte for os,
at vi tog fejl, og at det ikke var ham.
Det var tværtimod: "Her er endnu et bevis, der peger i retning af,
at det måske er ham."
Vi fandt kun bekræftende ting.
Colbert er på en måde en af dem,
der har gjort et godt stykke arbejde med at fremskaffe data
og bidrage med ting til D.B. Cooper-sagen.
Men når jeg ser på filerne,
så tror jeg ikke på, at Robert Rackstraw var D.B. Cooper.
HUN SÅ RACKSTRAW PÅ EN DAGLIG BASIS
Han blev efterforsket af FBI og blev elimineret som mistænkt,
og jeg tror, at alle de, der fokuserer på Robert Rackstraw,
ville være bedre tjent med at opgive det
og begynde at se på andre.
Tom elsker en god historie,
og jeg tror, Rackstraw er hans gode historie.
Det er lettere at sælge, hvis han er Cooper.
Folk kender navnet, det er din titel,
og så fortæller du en god historie om en svindler.
Og Tom tror sikkert, at han kan være D.B. Cooper.
Hvad tror du?
Jeg synes, Tom har gjort det godt,
men jeg vil ikke sætte mit ry over styr
ved at sige, at det var Rackstraw.
Jeg roser Tom.
Det gør jeg virkelig.
For han har brugt en masse af sine egne penge.
Han har lagt mange kræfter i det her.
Det er godt.
Men jeg føler bare, han har jagtet luftkasteller.
Hvor mange penge har du brugt på det?
Det er i nærheden af løsesummen.
Coopers bytte var på 200.000 dollars.
Jeg kan sige, at vi har brugt omtrent lige så meget på efterforskningen,
og det var helt ærligt ikke meningen.
Vi plejer at bruge højst to år på en sag.
Det her udviklede sig til syv år og så til ti år
på grund af FBI.
De ville ikke samarbejde med os.
Tom havde meget på spil.
Han er drevet af sine egne motiver og længslen efter retfærdighed.
Men der ligger en stor fare i det.
Man kan risikere absolut at ville bevise en pointe
i stedet for at søge kendsgerningerne.
Så du kan være meget uklar i din dømmekraft.
Jim Forbes var en god ven.
Han var en af mine mentorer,
men han tog den beslutning efter History Channel
at gå til den anden side.
Jeg tror ikke, han er D.B. Cooper.
-Tror du virkelig ikke? -Nej.
Da han ændrede mening, chokerede det teamet.
Og vi har ikke talt sammen siden.
Det er svært, når der er meget på spil.
Forholdet til andre, penge og folks liv.
Sagen bliver en slags jungle.
Du vil bevise, du har den rette mistænkte
uden at blive latterliggjort.
Alle de ting sker i Cooperland.
Hvis det er Bob Rackstraw,
burde han stå på en bjergtop og råbe…
…til den dag, han dør:
"Jeg havde ret. I tvivlede på mig."
Jeg er kommet videre efter sagen.
I øjeblikket arbejder jeg på Zodiac.
Vi har også fundet,
hvad vi mener, er morderens spor og Jimmy Hoffas placering.
Vi har gang i alle de her sager, og det er igen takket være teamet.
Mine 15 minutters berømmelse har varet i 50 år.
Jeg tror, de fleste mennesker mener, at de kan løse sagen.
De mener virkelig, at de kan gå på internettet
og google sig frem til løsningen.
Der har været ret mange historiske genopførelser,
eller hvad man kalder dem.
Kan du genkende dig selv i nogle af de dokumentarer,
og hvem skulle spille dig?
George Clooney.
Jeg vil lade min kone svare.
Det er temmelig underholdende.
Jeg møder en masse folk.
Det er fascinerende at møde dig.
Men alle de her Cooper-folk
vil fortælle mig deres teorier
selv i dag, hvilket er skørt.
De sender mig billeder og spørger: "Genkender du ham?"
Og det er en af deres fætre, fætters onkels brors søsters mand,
der på sit dødsleje sagde, at han var Cooper.
Det bliver sværere, efterhånden som tiden går.
Alle vidner får besvær med hukommelsen.
Folk glemmer simpelthen bare.
Alle fysiske beviser fra gerningsstedet er helt sikkert væk nu.
Selv bredden af Columbia River har forandret sig mærkbart.
Du kan ikke vende tilbage
og finde det sted, hvor du gravede.
Han sprang ud med pengene,
og hvis han landede i floden, ved vi ikke, om han slap væk.
Jo længere der går, jo sværere bliver det.
Da FBI meddelte, sagen var lukket, troede jeg ikke på det.
De kan ikke bare standse en åben tiltale.
Men de vil ikke røre det længere. De får daglige opkald,
så derfor er de tvunget til at komme med forklaringer.
Men jeg tror ikke, at sagen er lukket.
Tiltalen står stadig, og der er en mand på fri fod.
Det er interessant, at D.B. Cooper
stadigvæk har så stor en påvirkning
i mange former for populærkultur.
Men jeg tror, det frem for alt skyldes,
at han er en slags antihelt, og en fredløs individualist.
Man kan tegne en linje fra cowboyerne
og billigbøgerne fra 1890'erne
til en karakter som Don Draper
eller en figur som Walter White fra Breaking Bad.
Det er en helt særlig type kønsbestemt og etnisk defineret mandlig figur.
Cooper er en bemærkelsesværdig sag.
Den taler tydeligvis til en længsel i den amerikanske sjæl.
Det er romancen om en flykapring,
hvor fyren tager en faldskærm på og springer ud i mørket.
Bare han aldrig bliver fundet.
Folk spørger mig tit: "Hvem er han?
Du har forsket så meget i det." Jeg aner det ikke.
Da jeg startede podcasten, tænkte jeg: "Det må være en af de mistænkte."
Men nu, hvor jeg har læst 30 bøger og talt med 45 personer om sagen,
ved jeg endnu mindre, end da jeg begyndte.
Efterhånden som tiden går,
er det blevet et stadig større mysterium.
Jeg forstår ikke, hvorfor han ikke manifesterede sig
eller efterlod en besked med: "Jeg er D.B. Cooper."
Det har mange gjort før, men de er ikke D.B. Cooper.
Den rigtige måtte tænke resten af livet: "Hvordan skal jeg afsløre mig selv
som det geni, kun jeg ved, jeg er lige nu?"
Vi lever i en kultur, hvor vi ved alt,
og hvor sandheden kommer frem på nul komma fem.
Men ikke i denne sag.
Vi må fortsætte med at lede og måske endda forgæves.
Og det, at vi ikke ved noget, gør det spændende.
Så længe Cooper forbliver ukendt, kan vi fortsætte med at leve gennem ham.
Og legenden bliver ved.
Tekster af: Rikke Schultz