EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Fest setebeltet…
Det er utrolig å tenke på. Mellom 1971 og 2021 har det gått 50 år.
Folk jakter fortsatt på Cooper.
Cooper-fanatikere… Ser du på nettsidene deres,
så diskuterer de ulike teorier og mistenkte fram og tilbake den dag i dag.
Bare innrøm det. Vi har en 50 år gammel legendarisk historie.
Ingen vet egentlig hva som skjedde. Det er smittsomt.
Og folk har en drivkraft som aldri tar slutt
uten at de sitter på noe av informasjonen.
Alle har fulgt med på dette i årenes løp. Nå kaster FBI inn håndkledet.
Det er mange gåter der ute, det er det ingen tvil om. Dette forblir en gåte.
Folk lager fortsatt nytt innhold om Cooper 50 år etter.
Når du blir sugd inn, unnslipper du ikke.
Du blir aldri ferdig, aldri fornøyd. Du får ikke vite historien.
Den eneste kjente Cooper-historien er på flyet. Det er ingenting før og etter.
Det er nok det som holder mange fanget i spiralen.
Hvem vet når eller hvor en ny puslespillbrikke kan dukke opp?
Hallo. Velkommen til CooperCon-messa.
Jeg begynte å arrangere CooperCon-messer årlig i 2018.
D.B. Cooper er del av folkekulturen her i nordvest,
en legende her oppe, akkurat som Bigfoot og ufoer.
Det er et kult tema for en festival.
Vil du sjekke inn? Det ordner vi.
På CooperCon samler man i bunn og grunn den harde kjerne.
Jeg eier og driver Northwest Escape Experience,
som har D.B. Cooper-escape room.
Jeg ble med på disse greiene etter å ha lest på Wikipedia-siden.
Jeg er historiker D.B. Cooper-saken har jeg undersøkt siden jeg var sju-åtte år.
Mamma var på Sea-Tac Airport og venta på et fly for å treffe min fremtidige far
da kapringen skjedde, så hennes fly ble forsinka.
Han forhindret nesten min eksistens.
Det er noe eget over å være her personlig.
Der man lukker PC-en, kan du si,
og få kontakt ansikt til ansikt, få snakket med folk.
Det som gjør det til en familie er at alle lider av samme lidelse,
nemlig manglende evne til å løse saken.
Her har vi borgermesteren i Cooperville i egen høye person,
mannen med ansvar for The Mountain News.
Han får selskap av den kjekke arrangøren vår.
Mine gode venner Bruce Smith og Eric Ulis.
Var det bare en fyr som ville tjene litt penger,
som ville ha et utbytte, eller var det noe annet?
Her kan du snakke med folk som kjenner saken,
folk som levde på den tida.
Jeg kjenner alle de store navnene. Det var stort å se dem.
Bill Mitchell sitter der borte. Han var på flyet,
bare noen meter fra D.B. Cooper, for 50 år siden.
Hadde jeg som øyevitne måttet identifisere D.B. Cooper,
hadde han like gjerne kunnet sitte her.
Man diskuterer godt og blandet av merkelige ting,
som bare folk som driver med saken bryr seg om.
Når vi får tak i stumpene,
legger vi dem under et elektronmikroskop.
Dette er mitt gamle elektronmikroskop med skanner fra 1985,
som jeg eier selv.
Ikke mange her til lands eier sitt eget elektronmikroskop.
Da er jeg vel en av unntakene.
-Dette er en nerdefamilie, altså. -Ja.
De siste 50 årene har det blitt skrevet over 40 bøker om temaet,
men saken forblir uløst.
Robert Rackstraw er nok en av mine hovedmistenkte.
Favorittmistenkt? Barbara.
Jeg mistenker William J. Smith, men andre kan ha gjort det.
Onkelen min var Lynn Doyle Cooper,
den eneste mistenkte som aldri ble utelukket av FBI.
Blir jeg hudflettet om jeg sier at Loki er min favorittmistenkt?
Jeg hater å være den som røper det, men D.B. Cooper er død, for faen.
Lever han, er han 95 år gammel.
Han røykte mye. Han lever ikke.
Vi skal snakke mer om dette de neste dagene…
Denne saken rommer så mye mer enn man kan se for seg.
Cooper-spiralen lever i beste velgående.
Har du kommet over Dan Cooper-tegneserieteorien?
-Å, ja da. -Fortell.
Jeg er helt klart interessert i Dan Cooper-tegneserieteorien.
Dan Cooper er en tegneseriehelt,
en fransk-kanadisk testpilot for Royal Air Force.
Han dro ut på mange eventyr og hoppet mye i fallskjerm.
Ser du utenpå eller inni dem,
er det nesten som om D.B. Cooper tok figuren derfra og pustet liv i den.
The Adventures of Dan Cooper ble skapt av Albert Weinberg,
en belgisk kunstner som jobbet under legenden Hergé,
som skapte Tintin.
Den ble bare utgitt på fransk, og var populær
i Belgia, Frankrike og fransktalende deler av Canada på 60- og 70-tallet.
Den var ukjent i engelskspråklige områder.
I tegneserien var det flere historier som liknet kapringen.
Det var en flybillett med Coopers navn.
En 727.
En historie om flykapringer på fly fra Seattle
og liknende antrekk.
Et svart slips, en mørk dress og en koffert.
Da kapringen fant sted ble det også paranoia og opptøyer
i den franskspråklige delen av Canada.
Det er viktig å opprettholde lov og orden i samfunnet. Det gjelder alle områder.
Og i dette miljøet var Dan Cooper en helt.
Dan Cooper var vår mann. Han var kanadisk.
Og 60- og 70-tallet var en gullalder for luftfarten.
Denne figuren fløy det nyeste jetflyet.
Og alle slags fly ble presentert for leseren i tegneserien.
Det ga alle kanadiske barn som kunne lese fransk
et forbilde, en helt som fløy jetfly.
Og hvem liker ikke å fly jetfly som liten gutt?
Alle ville bli jagerflypiloter.
Det begynte ikke med Tom Cruise i filmen Top Gun.
Jeg føler behov for…
-Behov for fart. -Behov for fart.
Jeg leste den som tenåring.
Jeg ble fascinert av forestillingsevnen
i historiene om Dan Cooper.
Du kunne fly til Jemen.
Du kunne reise inn i Colombias jungel.
Du kunne utforske Canada.
Det var vakkert.
Albert Weinberg ga ut 41 album, og det er veldig mange.
Et album ble vist til som en mulig forbindelse,
med historiene fra albumet, som handlet om flykapring.
Der har vi den.
Teknikken kunne likne. Det man så i tegneseriealbumet
og måten D.B. Cooper flyktet fra flyet på.
Jeg møtte Albert Weinberg første gang på luftvernbasen vår.
Albert besøkte alltid kanadiske baser for å gjøre research til nye historier.
Han reiste første gang til Canada i 1966
for å besøke flyvåpenets base Portage la Prairie.
Han fikk VIP-behandling, siden historiene hjalp til så sterkt med rekrutteringen.
Han hadde i bunn og grunn ubegrenset tilgang til basen.
Han tok bilder, mange bilder,
av bygninger, fly og folk.
Han sa: "Han her ser ut som en ekte jagerflypilot."
Og så tegnet han det inn i tegneserieromanene sine.
Da jeg så på tegneserien og så gjennom tegningene første gang,
ble det tydelig for meg at det var et slektskap
mellom freidigheten
til denne pilothelten, som hoppet ut av fly
og som elsket å fly,
og muligens en higen hos en mann med hevnlyst,
en som ville fullføre og gjøre én bragd.
Én ting Albert Weinberg fortalte meg,
var at etter kapringen, ikke uker etterpå, men dager,
så ringte kildene hans i det kanadiske luftforsvaret
og sa: "Han er en av våre."
FBI-TEAM FINNER KANADISK TILKNYTNING TIL FLYKAPRING PÅ 70-TALLET
Albert Weinberg ville ikke at helten hans
skulle knyttes til en flykaprer.
Hver gang en journalist ville spørre om det,
skjøv ham vedkommende unna.
Dan Cooper er ridderen i skinnende rustning i tegneserien.
Prøver mannen som kapret flyet å sende oss en beskjed?
Eller så ante kapreren kanskje ikke
at en berømt fransk-kanadisk jagerflypilot i en tegneserie
brukte samme tittel som han valgte. Hvem vet?
Hvis jeg gikk om bord og ranet et tog,
brukte kallenavnet Tony Hawk og rømte på rullebrett,
ville du ansett valget av kallenavn som en tilfeldighet? Ikke jeg!
Forbindelsen er altfor åpenbar for meg. Og så er det kjempespennende.
Jeg vil gjerne ha tegneserievinkelen.
På 1950-tallet var det kanadiske luftforsvaret på høyden.
Fra 60-tallet minket det i størrelse.
Rollen ble forminsket.
I 1965 bestemte luftforsvaret seg for å kvitte seg med 500 piloter,
erfarne piloter og flybesetninger,
og trenden fortsatte tidlig på 70-tallet.
Folk ble tvunget til å slutte, og de var veldig bitre.
Man hadde ikke noe omorganiseringsprogram
for dem som forlot luftforsvaret. De måtte klare seg selv.
Nå må han bestemme seg for hva han gjør i livet.
Kanskje han blir en Robin Hood, som kaprer fly,
stjeler tusenvis av dollar og sikrer seg en pensjon?
Kanskje han kan ha vært en som jobbet på bakken, en tekniker i militæret.
Særlig på grunn av det man fant ut om slipset hans.
Det gamle slipset med strikk fra JCPenney
sies å være fullt av bevismaterialer.
Da flyet landet i Reno,
lå det et tynt, svart slips med strikk med en perlemorslipsnål på igjen,
som hadde blitt etterlatt på flyet.
Et slips tiltrekker seg partikler
fra alle steder du besøker.
Vi kunne ta prøver av slipset, slik at vi kunne undersøke partiklene.
Den mest bemerkelsesverdige partikkelen var titan.
Ikke titan som i maling, titandioksid, med oksygen i.
Det var rent titanmetall, som så ut som en mikroskopisk bladfjær,
på størrelse med en blodcelle.
Vi fant også en annen titanpartikkel med et bit rustfritt stål presset inn.
De to partiklene var veldig sjeldne i 1971.
Hvor i helvete kom han over kommersielt, rent titan
og sjeldne grunnstoffer på slipset?
Det var to bransjer som brukte dette i 1971.
Det var luftfartssektoren og den kjemiske industrien.
Det gir en forestilling om hvor D.B. Cooper kan ha vært,
hva slags kretser han frekventerte.
Det andre interessante med titanet
er at det var kommersielt, det var ren titan.
Det var ikke en titanlegering,
slik man hovedsakelig finner i luftfartssektoren.
Det var en ganske sterk indikasjon på at han kom fra Boeing,
for Boeing hadde forsknings- og utviklingsavdelinger
som brukte og eksperimenterte med ren titan.
Det ble spekulert mye om Boeing.
Men i Montreal har vi Canadair.
De hadde ekspertisen til å jobbe med titan,
og det ble brukt i to treningsfly.
CT-133 Silver Star og CT-114 Tutor.
Derfor kan vi fremskrive
at hvis det er snakk om bakkemannskap som jobber med slike fly,
så har han direkte kontakt med titan.
Det er en god mulighet for at han har møtt Mr. Weinberg personlig,
kanskje forelska seg i tegneserien og senere bestemt seg for å ta navnet
da han kapret flyet i USA.
Det er en interessant hypotese.
På den tida var det ikke noen som snakket særlig om forvirring,
om bedrageri eller illusjoner.
Her har han FBI, som har mikroskopiske biter av titan fra slipset hans,
når det mest sannsynlig ikke er hans, engang. Vi vet ikke.
Han bruker nok ikke slips.
Kanskje det var det D.B. Cooper gikk for.
Historien er fortsatt innhyllet i gåter.
I begynnelsen av D.B. Cooper-saken
gikk FBI til det kanadiske luftforsvaret
for å undersøke om de kunne etterforske på de kanadiske basene.
Men under den kalde krigen var det ingen som ønsket noe sånt.
Fra 1959 og gjennom 70-tallet
var forholdet mellom USA og Canada ganske forsuret.
Å være naboen deres er på en måte som å ligge med en elefant.
Uansett hvor hyggelig eller avbalansert beistet er,
blir man påvirket av alle rykninger og grynt.
Vi begynte å rive oss løs fra den nordamerikanske forsvarsstrukturen
mange kanadiere følte var styrt av amerikanerne.
Vi ville få tilbake uavhengigheten.
Hvis FBI spurte det kanadiske forsvaret i 1971
om å få etterforske noen personer som kunne stå bak kapringen,
er det stor mulighet for at kanadierne sa nei.
Vi nekter å la dere etterforske noe på kanadisk jord,
selv det å få tilgang til medisinjournaler fra forsvaret vårt.
Det kan være plausibelt at myndighetene våre ikke samarbeidet
når det gjelder Dan Cooper-saken.
Mange gode spor fører til Canada, og de har aldri blitt undersøkt godt nok.
Kvelden kapringen skjedde, ba D.B. Cooper om "amerikansk valuta".
Hvorfor ber du om det om du er amerikaner?
Dan Cooper kan ha brukt setningen "i omsetningsdyktig amerikansk valuta"
fordi engelsk ikke var morsmålet hans.
Og så var det ordene han kom på først da han var anspent og stresset.
Jeg tenkte på det i morges. Jeg har aldri hørt det uttrykket.
Det er ikke et fransk uttrykk. Det er dårlig engelsk.
Hvis han ikke er amerikaner,
vil han forsikre seg om at han kan veksle.
Det var sånn jeg så det. Det er min mening.
Dette er min mening. Du gjennomfører et ran,
du er fransk-kanadier og har det travelt.
Da vil du forsikre deg om at de gir deg amerikanske dollar i små sedler.
Jeg kunne sagt "jeg vil ha omsetningsdyktig amerikansk valuta".
Jeg er ikke helt sikker på "omsetningsdyktig",
for Cooper overleverer jo kravene sine til flybesetningen,
som deretter gir dem til flygeledelsen. Jeg vet ikke helt sikkert, altså.
Sa Cooper "omsetningsdyktig"?
Eller ble det lagt til som ord etter hvert som det ble videreformidlet?
Men det er fullt mulig at han var kanadisk.
Jeg har ikke sett mye bevis for de andre Cooper-teoriene.
Vi har alle ulike syn på dette,
men vi er de eneste som har bevis, og de strømmer jo bare inn.
Etter søksmålet fant FBI 80 000 sider med dokumenter om denne saken,
og så gir de oss 500 sider i måneden.
Det kommer altså til å ta 12 år.
Derfor leverte jeg en begjæring til retten
om å påskynde filene som omhandlet Bob Rackstraw,
siden vi ville ha dokumentene om ham først.
Rackstraw motsatte seg det. Han leverte side opp og ned med vås
om at han ikke var D.B. Cooper, og ikke ville frigi papirene.
Han sendte også inn en tegning og sa at dette bare var dritt.
Det skadet saken vår. På det tidspunktet fikk vi retten mot oss.
Jeg er en sta jævel. Jeg skulle ikke la det stoppe oss.
Vi måtte gjennomføre dette.
Men det var en veldig vanskelig tid.
Det er noe fra den tida jeg aldri glemmer.
Jeg har alltid stått opp tidlig. Jeg sover maks fem timer per døgn.
Men da jeg jobba med Cooper-saken, ville jeg kutte ned til fire timer.
En gang satt jeg foran PC-en,
og så glemte jeg hvordan jeg trykket på tastene.
Jeg ropte på kona mi og sa: "Jeg vet ikke hvordan jeg bruker denne."
Hun leide meg i hånda og satte meg foran TV-en.
Mens jeg satt foran TV-en, begynte hjernen å fungere igjen.
Det tok rundt seks timer. Det var litt skummelt.
Men da forsto jeg at jeg hadde nådd grensa mi.
Men vi skulle ikke gi oss.
En mann som hevdet at han var en av århundrets mest beryktede rømlinger,
for så å ta det tilbake, er død.
Han heter Robert Rackstraw, og den dag i dag vet vi fortsatt ikke
om han også var kapreren ved navn D.B. Cooper.
Da han døde, sa jeg til avisene da de ringte
at jeg, som familiefar, respekterer hva han gjorde for barna.
Men jeg sa også at jeg fortsatt tror at han brøt loven.
Jeg syns det er så fascinerende at han hadde en periode
på 70-tallet, der han ikke var lovlydig, der han på en måte var en svindler.
Han må i fengsel for sjekkbedrageri,
tyveri av fly og besittelse av eksplosiver,
Men når han kommer ut, lever han et helt vanlig liv.
Han tok seg sammen. Ingen hadde visst noe
hvis de ikke hadde undersøkt rullebladet.
Han prøvde å leve livet som en vanlig mann,
i en småbåthavn, der han reparerte båter.
Vi har karakter og intrikate mønster. Han har flere lag som person.
Han er utrolig interessant. Det var han.
Han er fortsatt det, selv etter sin død.
Samsvaret mellom alt noen hadde sagt om han noen gang, var forbløffende.
Hver gang Bob dro ut av byen, la jeg merke til
at han tok med seg den mørke kofferten.
En dag så jeg kofferten igjen.
Da var den ulåst.
Jeg åpnet den veldig forsiktig.
Og der lå den. En tupé.
HÅR ER IN!
En tupé og en løsbart.
Bob hadde jo alltid bart.
Men noen ganger kom han tilbake
og hadde barbert seg.
Han gikk med tupé når han ville.
Kanskje han kamuflerte seg for noen. Ikke vet jeg.
Bob var medlem av Playboy Club i L.A. Han ville ta oss med til klubben.
Vi kjørte inn etter en limousin med en liten leiebil.
Det sto vel 100 i kø.
Vi gikk opp, og der sto dørvakta.
Han sa: "Denne vei, Mr. Rackstraw."
En "bunny"-jente ventet på oss.
Det han hadde gjort, var å ringe klubben
og fortelle at guvernør Reagans personlige pilot var på vei,
Bob Rackstraw, og bedt om "å få ta med så mange gjester som mulig".
Og det gjorde de.
Vi fikk et bord på første rad til showet.
Han ble introdusert av verten.
Han reiser seg og vinker til mengden, han har en vinge på jakka, flyvingen.
Det var min første erfaring med hvordan Bob kunne manipulere folk.
Rackstraw var en utmerket fyr. Han var utrolig talentfull.
Men jeg tror nok at han var rimelig hardhjertet.
Han kan ikke ha hatt mye empati.
Det var trist da han døde, selvfølgelig,
men da fikk vi tilgang til alle FBI-filene om ham.
Tror du ikke det var Rackstraw? Greit. "Her er originaldokumentene."
"Tusen takk." "Bare hyggelig."
RACKSTRAW ER MULIGENS DEN SAMME SOM D.B. COOPER
Jeg tror virkelig at Robert Rackstraw var D.B. Cooper.
Det fins flere kritiske faktorer som etter min mening tilsier
at Rackstraw var Cooper.
Robert Rackstraw var riktig mann. Han døde.
Det er visse ting vi aldri får vite, men her får vi en avslutning.
D.B. COOPER? ÉN MISTENKT DØR, MEN GÅTEN LEVER VIDERE
Jeg har aldri sagt dette før, men jeg gjør det for dere.
Som et resultat av etterforskningen fra cold case-gruppa, så mener jeg
at Robert Rackstraw er D.B. Cooper, eller at han var D.B. Cooper.
Er FBI enig med deg?
Det vet jeg ikke.
Det har vært mange FBI-agenter, noen i sentrale posisjoner, som har vært enige.
Mens andre ikke har vært det.
Jeg er ikke helt sikker,
men det er det beste noen har kommet fram til så langt, og det ser virkelig sånn ut.
Det fins utvilsomt folk innen D.B. Cooper- etterforskningsgjengen som…
Det er ingenting vi kan gjøre
for å overtale dem om at teorien deres ikke stemmer.
Men det er skadelig for sannheten.
Det var aldri motivasjonen vår som del av cold case-gruppa.
Jeg kunne gjerne ha trukket meg og sagt: "Vi prøvde, men vi tok feil.
Men vet dere hva? Vi bidro, for nå er Rackstraw utelukket.
Konsentrer dere om de andre."
Men vi kom aldri dit.
Vi hadde aldri beviser som sa: "Vet dere hva?
Vi tar feil. Rackstraw er feil mann."
Det var heller: "Her har vi nok et bevis som ser ut til å bevise
at dette kanskje er fyren."
Og dette skjedde hele veien.
Colbert er på en måte en av dem
som har gjort en kjempegod jobb for å få ut data
og fått inn ting i D.B. Cooper-saken.
Men når man ser på filene,
så tror jeg ikke at Robert Rackstraw var D.B. Cooper.
HUN TRAFF RACKSTRAW TIL DAGLIG
Han ble etterforsket av FBI og ble sjekket ut av saken.
Og alle som konsentrerer seg om at Robert Rackstraw er D.B. Cooper
hadde hatt godt av å gå vekk fra den teorien
og begynne å undersøke andre mennesker.
Tom elsker en god historie. Rackstraw er den gode historien hans.
Den er lettere å selge om han er D.B. Cooper, et navn folk kjenner.
Det bruker du i tittelen.
Og så forteller du en god historie om en bedrager, ikke sant?
Og jeg tror at Tom virkelig tror at han kan være D.B. Cooper.
Hva tror du?
Jeg syns at Tom har gjort en god jobb,
men jeg ville ikke ha risikert ryktet mitt
på å si at Rackstraw var D.B. Cooper.
Tom skal ha ros. Han skal ha mye ros.
For det har kostet ham mye penger av egen lomme.
Toms innsats og arbeid for å komme hit… Bra for ham, da.
Jeg føler bare at han kjemper mot vindmøller her.
-Hvor mye penger har du brukt på dette? -La oss si at det nærmer seg dusøren.
Cooper tok to hundre tusen.
Vi har nok brukt omtrent like mye på denne etterforskningen.
Og det planla vi ikke.
Vi etterforsker vanligvis i et til to år.
Dette ble til sju år, og så ble det til ti.
På grunn av FBI.
De ville ikke samarbeide.
Tom har satt mye på spill.
Han drives av sine egne grunner, vil at rettferdighet skal skje fyllest.
Men det er også veldig farlig.
Du kan gå i fella der du prøver å bevise noe,
heller enn å prøve å finne faktaene i en historie.
Det kan tåkelegge dømmekraften din veldig.
Jim Forbes var en god venn. Han var en av mine læremestere.
Men Jim tok en beslutning på slutten av History Channel-prosjektet,
der han byttet side.
Mest sannsynlig er han ikke D.B. Cooper.
-Tror du virkelig ikke at det er ham? -Nei.
Da han ombestemte seg, sjokkerte det teamet.
Dessverre har vi ikke snakket sammen siden.
Det er tøft når så mye står på spill.
Forhold, penger og liv.
Saken blir til en jungel, der du vil bevise at det er din mistenkte
og løse saken, men også beskytte deg fra å bli gjort til latter.
Alle disse tingene skjer i "Cooperland".
Hvis det er Bob Rackstraw, bør han stå på en fjelltopp og rope
så mye han klarer. "Jeg hadde rett. Dere tvilte på meg."
Jeg har gått videre fra D.B. Cooper-saken.
Nå jobber jeg med Zodiac-morderen.
Vi har også funnet
det vi tror er ruta morderen tok og hvor Jimmy Hoffa ligger begravd.
Nok en gang har vi funnet alt, og det skyldes teamet.
Mine 15 minutter med berømthet har vart i 50 år.
Jeg tror at de fleste tror at de kan løse saken.
De tror virkelig at de kan sette seg foran internett,
google noe, og så klarer de å løse saken.
Det har blitt gjenskapt så mange ganger og sånne "ting",
har du sett for deg at noen skal spille deg i dokumentarene?
Hvem skal spille deg?
George Clooney, sier nå jeg.
Det lar jeg kona mi svare på.
Det er jo underholdende.
Jeg får treffe folk.
Det er fascinerende å treffe deg.
Men Cooper-fanatikerne vil fortelle meg om teorien deres.
Selv nå. Det er vilt.
Jeg får bilder tilsendt på e-post. "Kjenner du igjen denne fyren?"
Og det er Cooper-fanatikerens fetters onkels brors søsters ektemann,
som på dødsleiet sier at han var D.B. Cooper.
Det blir vanskeligere med tiden.
Hukommelsen svekkes hos alle vitner. Folk glemmer rett og slett ting.
Alle bevis fra åstedet som fantes, er utvilsomt borte nå.
Selv bredden av elven Columbia har endret seg svært mye.
Du kan ikke engang dra dit og kjenne igjen hvor du var eller hvor du gravde.
Han hadde med seg pengene ut av flyet.
Landet han i elva, overlevde han kanskje, kanskje ikke.
Jo lenger tid som går, jo vanskeligere blir det.
Da FBI kunngjorde at saken var lukket, kunne jeg ikke tro det.
FBI kan ikke bare avslutte en uløst sak.
De vil bare ikke ta i den lenger. De får telefoner hver dag,
agenter blir tynget med ting og PR-folk må uttale seg.
Jeg tror ikke at saken egentlig er lukket. Saken er uløst, og en mann er på frifot.
For meg er det interessant at D.B. Cooper har forblitt så gjengs
i mange ulike deler av populærkulturen.
Mest tror jeg at det handler om at han er antihelt, fredløs. Individualist.
Du kan trekke paralleller tilbake til cowboyer
og sensasjonsromaner fra 1890-tallet
via en som Don Draper,
en som Walter White fra Breaking Bad.
Det er en veldig spesifikk type mannsfigur av kjønn og etnisitet.
Cooper-saken er noe for seg selv.
Den appellerer åpenbart til en lengsel i den amerikanske folkesjela.
Romantikken bak en flykapring.
En fyr som tar på seg en fallskjerm og hopper ut i mørket.
Jeg håper at han aldri blir funnet.
Folk spør hele tida hvem D.B. Cooper er, siden jeg har undersøkt mye. Aner ikke.
Da jeg startet podkasten, tenkte jeg: "Det må være én av disse mistenkte."
Nå som jeg har lest 30 bøker og snakket med 45 ulike mennesker om saken,
ser det ut til at jeg vet mindre nå enn da jeg begynte.
Ettersom tiden har gått, har gåten bare blitt større.
Jeg forstår ikke hvorfor han ikke gjorde seg til kjenne
eller la igjen en lapp der det sto: "Jeg er D.B. Cooper."
Mange har gjort det, men de er ikke D.B. Cooper.
Den virkelige hadde resten av livet til å finne ut: "Hvordan avslører jeg meg
som det geniet bare jeg vet at jeg er akkurat nå?"
I dagens kultur vet vi alt.
Du kan ikke diskutere noe. Man finner sannheten på to sekunder.
Det utfordrer Cooper-saken.
Den tvinger oss til å fortsette å lete etter et svar vi kanskje aldri får.
Og det at vi ikke får vite det, er nok noe vi egentlig liker.
Jo lenger Cooper slipper unna,
jo lenger kan vi leve gjennom ham.
Legenden lever videre.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen