Понякога някой те поглежда
и веднага разбираш, че ще го помниш до сетния си час.
През този дълъг месец разгледахме всяко кътче на Корнуол.
Всяко градче, всеки плаж, всеки пейзаж.
Но истинският живот течеше другаде и не можех вечно да го отбягвам.
Кончита бе прекарала месеца в опити да бъде майка,
а аз - в размишления как да живея без майка.
Не отговаряш на писмата на сестра ти.
Напуснахме Лондон преди месец и оттогава си неузнаваема.
Може да не съм каквато ме мислиш.
Кончита ще се радва да прекара спокоен уикенд без бебето.
Наела е разкошна къща в Рънимийд.
Ще бъдете там самички. Кончита ще може да разпусне.
Каква изтънчена дама си само! - Това ми е мечтата.
Първо танци ли, Онория, или те сърбят ръчичките за хазарт?
Хазарт! Докато правеше стойка на ръце,
сигурно се сети, че си раждала само преди месец.
Боже, това е Нан. Елате!
Стой.
Боже, наистина ли си тук? Истинска ли си? - Да.
Или пак ще заминеш?
Мили боже! - Как си?
Съсипана. От мен излезе цяло човече и съм съсипана завинаги.
Но Мини е божествена, а и станеш ли майка, никой не те поглежда.
Да пийнем нещо, преди да сме се разтопили.
Гуляйджийката е на своя пост. Здравей, Онория.
Каква елегантност!
Защо ли брат ми отсъства толкова често?
Едно питие? - Не, благодаря.
Какво се очаква да правим? - Кончита, трябва да ти кажа нещо.
Обеща да си тук, а замина внезапно.
Съжалявам, че не бях тук, когато... Не бях на себе си.
Да беше видяла мен. - Може ли да влезем и да поговорим?
Да знаеш колко има да ти разправяме! Ходихме на балове, на опера...
Операта няма край! - Мейбъл се пльосна пред някакъв лорд.
Лизи я ухапа паяк на надбягванията, а Джини само танцува
с лорд Сийдън. - Три-четири пъти.
На практика са сгодени. Вече сме почти етърви.
И Лизи танцува със Сийдън. - Да, веднъж.
Цял уикенд без майки.
Ще правим каквото си искаме.
Като най-старша тук настоявам да правите точно каквото казвам.
Най-напред - пресушете питиетата, хукнете по ливадата и се завъртете!
Хайде, давайте!
Майка ти праща поздрави. - Чия майка?
Като вихрушка са, нали?
Пазете се!
Кои са тези? Нали щяхме да сме само ние? - Ричард, какви ги вършиш?
Чак сега се укроти.
Кончита.
Простете, че повлякох всички след себе си. - А уж сте опитен ездач, г-н Донли.
Я виж кой е дошъл.
Кончита, на какво си играеш? - Аз ли? Ти нахлу в женския ни уикенд!
Знаеше, че съм у съседа. - С приятелки съм.
Сийдън. - Прави се, че съм казала нещо умно.
Вече сте тук, а ние се правим, че не забелязваме колко сме потни...
Дано не пречим, Онория.
Просто ще има суматоха. - Не само суматоха.
По едно питие. Гостоприемни сме.
Дик, съжалявам, че Майлс не е могъл да овладее коня си.
Но както знаеш, ако едно създание е родено диво, не можеш да го укротиш.
Така. Денят е ужасно горещ.
Въпросът е - след като си изпием питието, как още да се освежим?
Хайде.
Давайте!
Идвай, Онория!
Здравей, Онория.
ПО РОМАНА НА ЕДИТ УОРТЪН
Ако се разчуе, че сме били тук без придружителка...
Какво ще си помисли лорд Сийдън?
Ще тръгне мълва, че... - Че какво? Не сме нещастни?
Нямам нищо против. - Ще има ужасна караница, знаеш го.
Нали съм омъжена? Аз съм придружителката.
Аз съм стълб на почтеността.
Е, г-ца Тествали е в къщата за гости. - Кога сме се отказвали от веселба?
Забравихте ли, че не сме като тях? Ние сме американки.
Кога ни е пукало какво мислят хората за нас?
Англичаните толкова се възхищават от своите традиции.
Ние пък по традиция сме възхитителни. Време е те да се поучат от нас.
Не си нося тоалети. - Аз си купих само нощници.
Сийдън едва ли ще възрази.
Мейбъл, танцувах само три пъти с него. - Или четири.
Джини, какво облекчение ще е, ако сме заедно в това семейство.
Случайно взех малко рокли. Лизи, ще изглеждаш прекрасно в зелено.
Може довечера да си намериш жених. - Представи си само. Изцяло мой.
Мейбъл. Пор туа.
Чудна е. - Разкошна!
Нан, чувствам се ужасно след онази вечер. Исках да...
Мама знае ли, че си ми казала? - Не, разбира се.
Представа си нямаш как би се ужасила, ако разбере.
Къде ми беше умът! Не знам как ми се изплъзна.
Извиняваш се, че ми каза, или че 17 години не си ми казала?
Не, извинявам се за... вероятно за целия си живот.
Не излезе както исках. А се упражнявах.
Седмици наред, но те нямаше да ми помогнеш,
като кажеш нещо забавно или умно,
или подбереш подходящата дума, както винаги.
Кажи, че ми прощаваш. Ти винаги прощаваш на хората.
Не ме познаваш. И аз не се познавам. Може да съм всякаква.
Слушай, ти си оставаш Нан. Оставаш си моята сестра.
За бога, дай да ти помогна.
Всеки път, когато се кикотехме, карахме или лежахме в леглото
и мятахме сладки, ти си пазела тайна. Цялото ми минало е една лъжа.
Трябва да кажа на Кончита. И на мама. - Не, не казвай на никого.
Ако някой разбере...
Казваш, че миналото ти е лъжа, но няма да имаш бъдеще.
Ти се боиш, не аз. Ти съсипа всичко, за какво ме молиш сега?
Просто го забрави. Забрави го, Нан.
Все едно не е било. Какво значение има?
Вирджиния, това не е свада за панделка или че ще закъснеем за парти.
Това е целият ми живот.
Чувствам се празна отвътре. Вече не съм предишната Нан, приеми го.
А ти си ми сестра само наполовина, значи разкаянието ти е половинчато.
Нан.
Кончи, да поговорим... - Не казвай, че не мисля за теб.
Поканила съм ти кавалер. - Този уикенд не трябваше да има кавалери.
Стига, Нан. - Защо се преструваш, че е случайно?
Дик е наблизо, а и глупавият претекст с избягалия кон...
Трябва да поговорим на четири очи. - На четири очи?
Като при раждането, когато бях ужасена и сама?
Крещях името ти, а ти си била на плажа.
Страшно исках да остана. Трябва да поговорим.
Само за минутка. - Не, изслушай ме!
Скоро ще се върнеш у дома в Ню Йорк,
а аз - в имението с онези противни хора, онези стени и мълчанието.
Да, планирах този уикенд и цяла Англия ще бъде ужасена.
Идеално за англичаните - те обичат да се ужасяват.
Семейството на Дик презира всичко, което той обожаваше в мен.
Видя английските момичета.
Само кимат, подчиняват се и бродират гоблени.
Ние сме съвсем различна порода.
Но аз го обичам, Нан.
Толкова обичам съпруга си.
И ако не успея да го накарам да ме обича както преди,
да си спомни коя съм, а не само да ме гледа разочаровано, няма да оцелея.
Ще ми помогнеш ли?
Откак се роди бебето, съм толкова...
Както и да е. Тази вечер трябва да се получи.
Боже, Нан, благодаря ти. Много ти благодаря.
Да пристъпваме с горда осанка и да не се напиваме, нали?
Да.
Мейбъл, Лизи, Джини.
Мейбъл, изглеждаш божествено.
Изглеждаш прекрасно. Всички сте разкошни! Също като едно време, нали?
Спокойно, вече съм омъжена. И майка.
Тази вечер ще бъде една спокойна сбирка на възрастни.
Изискана и сдържана.
Успя ли? - Вижте Джини, владее положението.
Дик, дори сестра ти се забавлява повече от теб.
Хайде.
Дик, жена ти си я бива. - Виждал съм я.
Не и напоследък. Работя върху нова танцова стъпка.
Гледайте! Кончита прави стъпката!
Учете се! Бъдете душата на веселбата!
Моля те! Добре.
Здрасти, мила.
Ще ми предложите ли едно?
Питие ли? - Не знам. Предлагате ли друго?
Г-це Сейнт Джордж, в Англия не гледаме с добро око на самонадеяните.
Красива сте. - Носът ми...
Сигурно сте наясно от погледите, които ви хвърлят.
Един танц?
Много е горещо. Да излезем навън?
Скъпа, излез в градината. Ей сега ще дойда.
Дойде значи. - Кой?
Съседът, Гай Туорт.
Направо си изпроси покана.
Тиодор, г-ца Хоупли се интересува от природата.
Видя...
Нали, Джийн? - Таралеж. Да.
Бодлив ли беше, или...
Да, много бодлив.
Ако те познавам добре, ще го избродираш.
Представи си да си таралеж в това имение.
Да си щъкаш наоколо, без да знаеш, че си в присъствието на херцог.
Ще ме извините ли?
Как? Как е възможно да сте...
Кончита настоя.
Макар че ако знаех, че Нан Сейнт Джордж ще е тук,
щях да нося предпазен шлем.
Здравей.
Искам да видя градината.
Понякога имаш нужда от глътка въздух.
Липсваше ми.
Липсваше ми да сме заедно. Просто да съм до теб.
Да мога да си говоря с теб.
Знам. Откакто се роди Мини, не сме имали...
Нашето момиченце.
Имаме детенце.
Детенце.
Кончита, да направим твоята стъпка заедно.
Сийдън не ме забелязва. Моля те. Хайде да я направим заедно.
Скъпа, пияна си. - Моля те!
Чакай. - Ще правим стъпката!
Видяхме ти стъпките, сядай! - Ще правим стъпката.
Да. - Хайде, Кончи.
Да.
Пак не ме гледа.
Ела да пийнем нещо. Ти си красавицата, чу ли?
Не е ли прекрасна?
Хайде, хора, време е! Ще играем на криеница!
Мейбъл! Мейбъл!
Криеница! Теб най те бива в това. Крий се първа, хайде!
Да вървим.
Случило ли се е нещо от последната ни среща?
В какъв смисъл? - Не сте толкова буйна.
Само вие забелязахте.
Как сте след смъртта на майка си и всичко останало?
Простете, без "всичко останало". Как сте?
Всички си живеят както преди.
Трудно ви е да приемете, че се веселят? - Да.
Понякога мисълта, че всички танцуват, шегуват се и си говорят за сирене...
Аз обичам сирене.
Примерът не е подходящ. - Не, хубав е.
Но това, че внезапно майка ви вече не е до вас...
Понякога ме заливат спомени. - Да нямаш майка, е...
Да.
Не влизай! - Джини?
Не си заключила. - И да бях, това щеше ли да те спре?
Да не ми се сърдиш за Сийдън? - Няма нищо.
Покани ме да танцуваме. Той ме покани.
Не бих приела, ако мислех, че...
Разбира се. Всичко е наред. - За мен приятелството ни е най-важно.
Не сме сгодени. Не съм му годеница, както ми напомня майка ми през пет минути.
Работата е там, че не се знае, нали?
Не се знае какво ще стане.
Ами ако това е нашата любовна история? Моята и неговата.
Сийдън решава, нали?
В Англия не гледат с добро око на самонадеяните, така че той ще реши.
Ще зависи дали се интересува от красота и чар, или...
Или какво?
Или от каквото предлагаш ти.
Ще играем на криеница! Къде сте? Всички търсим Мейбъл.
Момичета! Игрите започват.
Мейбъл, идваме!
Хайде. - Долу.
Лизи! Къде е палавата ти сестра? Не можеш ли да я контролираш?
Мейбъл умее да се крие по ъглите. - Горе ли е?
Здравейте.
Преструвам се, че търся сестра ви. - Така ли?
Но всъщност търся вас.
Тогава да търсим заедно.
Харесвам и спокойствието.
Надявам се уточнихме, че обожавам пускането на обувки в торти,
катеренето по стени и останалото. И то много.
Но разходките и спокойствието също...
Скоро не съм катерила стени.
Мейбъл би ли се скрила на такова място? - Може би трябва да проверим.
Няма я.
Ще затворите ли вратата?
Намери ме.
Седнете там.
Ще седнете ли до мен? - Свалете си роклята.
Роклята дори не е моя.
Не знаехме, че и други... - Искате ли?
Съблечете я.
Съблечете я!
По-бавно.
Кончита и останалите сякаш говорите на друг език.
Гръмогласен.
Такъв е езикът на Кончита.
Тя е безстрашна.
Великолепна е.
Отвращава ли те?
Не.
Но едва ли разбира защо някой би избрал да е сам,
нито е наясно какво е да си лорд.
Като Ричард ли?
И той е човек като всички.
А Кончита е непринудена.
Каквото и да означава това.
Един ден просто ще разбереш.
Сестра ти ли беше?
Твърде е заета да се дърпа с Джини за брат ти.
За Сийдън ли?
Те не го познават. - Чух, че бил загадъчен.
Той е чудовище.
Да не си мръднала.
Щом заминахте за Корнуол, Лондон ми опротивя.
Така ли? - Напълно.
Защото момичето, с което исках да го споделя, вече го нямаше.
Предишното момиче, което видяхте на бала, може би вече го няма.
Скрийте се! - Теб търсех.
Игрички ли играеш, Лора? - Нищо подобно.
Какво правите? - Казахте ми да се скрия.
Махате ли на някого?
Това ли? - Да.
Това е небрежната ми поза.
А, ясно.
Да ви помогна ли? - Да, моля.
Съжалявам.
Защо?
Карате ме да искам да ви се извиня.
Задето ръката ви се закачи за пергола?
Нан, не съм срещал друга, с която ми е толкова лесно да съм откровен.
Не е ли странно?
Да си легнем ли?
Може и нещо по-хубаво.
Кое е по-хубаво от леглото? - Ела.
Какво има, Нан?
Просто... Джини изтърси нещо.
Толкова е потресаващо, че просто не знам как да го осмисля.
Мога ли да помогна?
Никой не може.
А и Джини ме предупреди да си мълча, за да не падна в очите на хората.
Вече дадох да се разбере, че имам много високо мнение за вас.
Пък и имам известен опит с хорски критики.
Така ли?
Всички сме правили неща, от които се срамуваме.
Майка ми всъщност не ми е майка.
Ужасно нелепо е. Всъщност не съм такава, за каквато се мислех.
Майка ми...
Г-жа Сейнт Джордж простила на баща ми,
поне на глас, както винаги прави, и ме приела.
Не знам много. Джини се изпусна и е знаела през цялото време.
Всички са знаели.
Това е може би най-лошото.
Лъжите. Всички са се наговорили да лъжат.
Значи раждането ви не е...
Баща ви и майка ви не са... - Хората ще ме съдят, както правят винаги.
Но най-ужасното са тайните. Тайни, пазени цял живот.
Спомням си, че имаше едно момиче в Саратога,
казваше се Ейми Феърчайлд и беше извънбрачно дете,
затова я наричаха как ли не.
Донякъде беше и заради косата й, която стърчеше на всички страни.
Щом се споменеше името й, хората правеха физиономия.
На партитата седеше настрани и никой не се доближаваше до нея,
защото всички знаехме какъв ще бъде животът й.
И как би могъл да е нормален?
А сега аз съм на нейно място.
И аз съм като Ейми Феърчайлд.
Понякога не ме интересува дали съм вчесана,
но друг път прекарвам часове пред огледалото.
Но всички сме различни, нали?
Съжалявам, не биваше просто да ви...
Не исках да сметнете... - Не, разбира се. Всичко е наред.
Дали да не... - Да, става късно.
Трябва да тръгвам. Мисля, че...
трябва да вървим.
Лорд Сийдън си легна.
Помоли да ви предам, че ще се видите на закуска.
Упражнявала си движенията.
Най-сетне Англия стана каквато се надявах.
Не искам да съм Ейми Феърчайлд.
Тогава не бъди.
Носиш си четка за коса, нали?
Прическата ти е малко...
О, Нан.
Поне сега знаем двете. Искрено съжалявам.
Не съжалявам половинчато, а от дъното на душата си.
И много ми е тъжно.
Не тъжи.
Няма да ти отива на роклята.
Коя е истинската ми майка?
Не знам.
Наистина.
Имаше някакво писмо.
Търсех бонбони в бюрото на татко,
но прочетох само откъси от него. Не видях име.
Само обиди по адрес на татко и...
уговорки за предаването на парите.
Купили са ме?
Мама едва не превъртя, като ме видя да го чета.
Нан, сериозно, ако й кажеш, тя ще ме...
Няма да й кажа.
Ще си остане между нас. Нали?
Няма да казваме на никого и всичко ще си бъде като преди.
Нан. Ужасно съжалявам.
Добро утро. - Добро утро.
Далеч от дома всичко е като сън.
Знаех си. Това е ужасната истина.
Преди сватбата подозирах, че цял живот ще се извинявам за Кончита,
и трябваше да послушам инстинкта си. На този свят има жени и съпруги.
В Ню Йорк беше страхотно, но всичко беше нереално.
Преструвка - също както сега. Всеки ден се преструвах.
Но в реалния живот... Мисля, че майка ми е права.
Кончита просто не се вписва. И никога няма да се впише.
Но тя е като наркотик.
Ще я обичам цял живот. Никога няма да спра.
Да не я обичам, е все едно да не дишам.
Нан, скъпа.
Снощи...
видя ли Дик, докато танцувах?
Харесваше му, нали?
Какво е станало?
Не искам да забелязва новите ми ръкавици.
Разбира се, че не. - Или да ме гледа с обожание как спя.
Но наблюдавам дъщеричката си, докато спи.
Господи.
Нан, откакто се роди тя, не съм на себе си.
Тя има нужда от мен, а не ме пускат при нея.
Всичко ме боли и се чувствам толкова... - Говорила ли си с Дик?
Боже. Искам да ме желае, не да ме съжалява.
Или което е най-ужасното - да се срамува от мен.
Отидох в Корнуол само защото ме принудиха.
Знам, Нан. Знам много добре.
Просто ми трябва нов план.
Дотогава ще пърхам усмихната. Не бива да вижда, че ме разстройва.
Слушай, Нан,
когато започнеш да си търсиш мъж, ако изобщо го направиш,
намери си някой, който не иска преструвки.
Някой, на когото мога да доверя тайните си.
Който ме изслушва. И е наясно какво имам нужда да чуя.
Скъпа Нан, обичам те, но май ще трябва да снижиш очакванията си.
Съвсем мъничко.
Може ли да поговорим?
Не се тревожи, всичко е наред.
Да, но не исках... - Няма значение. Наистина.
Естествено, че ще избере теб. - Не ме е избрал.
Нищо не се е случило.
От това няма да излезе нищо повече от...
Всичко свърши.
Ужасно. - Не е зле.
Шампанско. Вече е 11 ч., чакахме достатъчно.
Да. - Браво.
Изхвръкна преждевременно! Видя ли, Дик?
Що се отнася до сутрешното шампанско, съпругът ми не знае как да ме задоволи.
Г-це Сейнт Джордж.
Може ли?
Г-це Сейнт Джордж, беше ми приятно да ви опозная през тези няколко седмици.
Отдавна очаквам да срещна жена, която да ме предразположи към брак.
Кажете...
Ще ми станете ли съпруга?
Сериозно ли? - Напълно.
Тогава да. - Да?
Напълно съм съгласна!
Няма нищо.
Ще ми предложите ли пак и пред мама?
Нан.
Честито. - Изненада.
Нан, ще се омъжвам!
Кончита. - Честито!
Ще бъдем съпруги. - Боже!
Джини.
Радвам се, че отново държиш поведение след онези глупости снощи.
Да. Отново съм каквато бях.
Представяш ли си! - Чудесно.
Казах ти... - Шампанско.
И ще имам етърва. С Джини ще бъдем сестри.
Дано не смяташ... - Сигурна ли си...
Честито, Джини. Омъжваш се за лорд.
Съжалявам, че... - Не.
Аз съжалявам. Извинявай.
Но чуй...
В крайна сметка се питам дали Сийдън...
Чудя се дали...
Като си представяш какво е да си омъжена за него...
Ще се омъжа и ще докладвам. - Добре.
Сигурна ли си?
Напълно?
Нали каза, че снощи не е станало нищо? - Не, нищо.
Просто...
Никак не ми се иска да се разочароваш.
Не помрачавай радостта ми.
Обикновено Нан винаги ме засенчва, но напоследък се държи чудесно.
Не може ли да се радваш за мен?
Поне днес?
Тио.
Здравей.
Здравей. Какво правиш тук?
Това наистина не ми е присъщо. Проследих те чак от Корнуол.
Ще те чакам на портала. - Добре.
Господине, госпожо, трябва да дойдете!
Каретата на херцога на Тинтажел е на алеята.
Херцогът? Какво прави тук?
Горката Джини. Появи се, когато вече е заета.
Бързо! - Да вървим!
Защо херцогът ще идва в Рънимийд? - Къде е Нан?
Боже! - Хайде, Кончита!
Как си? - Вече съм много по-добре.
Трудно те намерих. - Да.
Къде беше?
Ами... ей там. На безкрайното парти на приятелката ми.
Ако приятелите ти сега бяха тук, как щеше да ме представиш?
Като мой приятел художник, който обича да се крие зад живите плетове.
Може да повикаш полиция да ме арестуват. - Може би, но съм...
изключително радостна да те видя.
Нека първо се поразходим,
а после може и да реша да повикам органите на реда.
Нан, трябва да... Моля те.
Каза, че ти се иска да останеш в Корнуол завинаги.
Така е.
И не те интересува суетата? - Ни най-малко.
Това е много необичайно.
Момичетата, които срещам, не мислят и не говорят тъй свободно и пламенно.
И не биха искали да съм само художник.
Особено некадърен. - Ти си прекрасен художник.
Чуй ме, преди да дойдат останалите.
Мога да се престоря, че минах случайно днес
или че съм бил запленен от градината.
Но истината е, че потеглих от Тинтажел в ранни зори
със съзнателно намерение.
Това е нелепо и се извинявам, че го правя толкова прибързано.
Но просто трябва. Струва ми се много важно.
Мисля, че си необикновена. Наистина.
На плажа между нас припламна нещо...
Стори ми се, че и ти го усети.
Може би.
И ако се съгласим, че винаги можем да плуваме в морето,
скрити от абсурдите на живота,
нехаещи какво мислят другите...
Ще ми окажеш ли честта да станеш моя съпруга?
Превод на субтитрите Живко Тодоров