Reizēm kāds uz tevi paskatās
un uzreiz ir skaidrs, ka tu to atcerēsies līdz nāves dienai.
Mēnesi garajā ceļojumā mēs apskatījām katru Kornvolas stūrīti.
Katru pilsētu, katru pludmali, katru ainavu.
Taču īstā dzīve noritēja kur citur, un es nevarēju no tās izvairīties mūžīgi.
Končita šo mēnesi bija pavadījusi, cenšoties būt māte,
kamēr es mēģināju saprast, kā dzīvot bez mātes.
Tu neesi atbildējusi ne uz vienu no māsas vēstulēm.
Četras nedēļas, kopš pametām Londonu, un tu ne reizi neesi bijusi tu pati.
Nu, varbūt neesmu tāda, kādu iedomājāties.
Nu, Končita priecāsies par nedēļas nogali bez mazuļa.
Viņas noīrētā māja Ranīmīdā ir tik skaista.
Nedēļas nogale tikai jums meitenēm.
Un Končita varēs sasliet kājas gaisā.
Vai dieniņ, kāda tu lēdija!
Tāda vienmēr vēlējos būt.
Tad vispirms dejosim, Onorija, vai arī izmisīgi gribi azartspēles?
Es sākšu azartspēles. Varu saderēt, ka, stāvot uz rokām,
tu atcerējies, ka tikai pirms četrām nedēļām dzemdēji.
Ak dievs! Tā ir Nana! Nāciet!
Prr.
Ak dievs. Vai tiešām esi te?
- Vai esi īsta? - Esmu.
Vai atkal aizbrauksi?
- Ak dievs. - Kā jūties?
Pagalam. No manis iznāca cilvēks, un es uz mūžu esmu sagrauta.
Bet Minija ir brīnišķīga, un neviens uz tevi pat neskatās, kad esi māte, tāpēc...
Lai nu kā, iedzersim, pirms izkūstam par peļķi.
Lēdija Trakule mūs uzmana. Sveika, Onorija.
Cik eleganti.
Nav ne jausmas, kāpēc brālis tik bieži dodas prom.
- Vai gribi iedzert? - Nē, paldies.
Nu, ko tad mums darīt?
Končita, man ar tevi jārunā.
Par to, ka tik pēkšņi aizbrauci, kaut solīji būt klāt?
Piedod, ka nebiju, kad... Es biju apjukusi. Es nevarēju...
- Tev vajadzēja redzēt mani. - Vai varam iet iekšā un aprunāties?
Ja tu zinātu, cik mums daudz stāstāmā, Nana.
Visas balles, uz kurām bijām. Opera.
Ak dievs. Opera nekad nebeidzas.
Meibla saplēsa svārkus un nokrita kaut kāda lorda priekšā.
Liziju zirgu sacīkstēs sakoda zirneklis, un Džinija tikai visu laiku
- dejoja ar lordu Sīdonu. - Trīs, varbūt četras reizes.
Viņi būtībā ir saderināti. Nu, mēs gandrīz esam radinieces.
- Lizija arī dejoja ar Sīdonu. - Jā. Vienu reizi.
Vesela nedēļas nogale bez mātēm.
Varam veselu nedēļas nogali darīt to, ko gribam.
Un kā jūsu pavadone es uzstāju, lai klausāt mani.
Vispirms izdzeriet dzērienus un ejiet uz zālienu,
un griezieties, cik ātri spējat.
Aiziet, aiziet, aiziet!
- Māte lika sveicināt. - Kuras māte?
Viņas ir jautrības viesulis, vai ne?
Uzmanieties!
Kas tie ir? Domāju, ka būsim tikai mēs.
Ričard, ko tu te dari?
Nu viņa ir rāma.
Končita.
Piedodiet, ka aizvedu jūs neceļos.
Un jūs, tik labs jātnieks, mister Donlij.
Nu, paskat tik, kas tur.
Končita, kas tās par spēlītēm?
Tu jau ieauļoji mūsu meiteņu ballītē.
- Tu zināji, ka palieku netālu. - Esmu te ar draudzenēm, Dikij.
- Tur ir Sīdons. - Neskaties.
Izliecies, ka saku kaut ko gudru.
Bet... ja jau visi esat šeit
un cenšamies izlikties, ka nemanām to, cik sasvīdušas esam...
Ceru, ka neuzvedamies nepiedienīgi, Onorija.
- Vienkārši tas sacels jezgu, tas arī viss. - Vairāk nekā jezgu.
Vienu dzērienu. Esam viesmīlīgas.
Dik, man žēl, ka Mailss nekontrolē savu zirgu.
Bet, kā jau tu labi zini, ja radība dzimusi savvaļā,
to nekad nevar īsti piejaucēt.
Tā, ir tik karsta diena.
Un rodas jautājums: kad būsim izdzēruši pa vienam dzērienam,
ko vēl atsvaidzinošu varētu pasākt?
Nāc.
Nāc!
Nāc, Onorija!
Sveika, Onorija.
PAMATĀ ĪDITAS VORTONES ROMĀNS
Jā, bet, ja nāktu klajā, ka bijām šeit bez pavadoņa...
Ko domā lords Sīdons?
- Mums būs reputācija kā... - Kā kam? Kā nenožēlojamām?
- Nu, mani tas apmierina. - Būtu pamatīgs skandāls,
- un tu to zini. - Džinij,
tu zini, ka esmu precēta, vai ne? Es esmu pavadone.
Esmu cienīguma kalngals.
Nu, mis Testvelija ir medību namiņā.
Kopš kura laika mēs izvairāmies no ballītes?
Meitenes, vai neesat pamanījušas? Mēs neesam viņi. Esam amerikānietes.
Kad mums rūpējis, ko par mums padomās?
Saprotiet, angļi ir tā aizrāvušies ar savu vēsturi.
Nu, mēs ieiesim vēsturē, jo esam apburošas.
Pienācis laiks viņiem mācīties no mums.
- Nepaņēmu līdzi ballīšu drēbes. - Es burtiski paņēmu tikai nakts drēbes.
Sīdons noteikti nesūdzēsies.
Meibla, es ar viņu dejoju tikai trīs reizes.
- Vai četras. - Vai četras.
Ak, Džinij, iedomājies, cik jauki būtu, ja mēs tajā ģimenē būtu kopā.
Tā sagadījies, ka paņēmu dažas kleitas.
Lizij, tu izskatītos brīnišķīgi zaļajā.
Varbūt šovakar atradīsi kādu sev.
Iedomājies! Kāds tieši man.
Meibla.
Pour toi.
- Cik skaista. - Brīnišķīga.
Nana, kopš tā vakara jūtos briesmīgi. Es gribēju...
Vai māte zina, ka man pateici?
Nē, protams, ne.
Viņa par to visu būtu šausmās. Tu pat iedomāties nevari.
Jēziņ, ko gan es domāju?
Pēkšņi tas nāca ārā no manas mutes.
Vai atvainojies, ka izstāstīji vai ka 17 gadus nestāstīji?
Nē, es atvainojos par laikam visu savu dzīvi.
Tā negribēju teikt, Nana. Es tam gatavojos.
Gatavojos nedēļām ilgi, bet nebija tevis, kas palīdzētu
izdomāt jautru vai gudru sakāmo
vai vienmēr izvēlēties pareizos vārdus.
Nana, lūdzu, saki, ka piedod man. Tu piedod cilvēkiem. Tāda tu esi.
Nu, tu mani nepazīsti. Es sevi nepazīstu. Es varētu būt jebkāda.
Ei, tu joprojām esi Nana. Tu joprojām esi mana māsa.
Dieva dēļ, ļauj man palīdzēt.
Katru reizi, kad ķiķinājām, kad strīdējāmies vai gulējām gultā
un metām gaisā cepumus, tev bija noslēpums.
Un visa mana pagātne ir meli.
Un man jāpastāsta Končitai. Jāpastāsta mātei. Un man...
Nē, tu nedrīksti nevienam teikt. Ja kāds zinās, ja kāds uzzinās...
Tu saki, ka tava pagātne ir meli, Nana, bet tad tev nebūs nākotnes.
- Mūsu nāk... - Bet tas viss rūp tev.
Tā ir tava vaina. Tu visu izpostīji un tagad gribi, lai daru ko?
Vienkārši aizmirsti. Vienkārši aizmirsti, Nana.
It kā tas nebūtu noticis. Nu, kāda starpība?
Tas nav strīds par lentīti, Virdžīnij, vai par ballītes kavēšanu.
Tā ir visa mana dzīve.
Es jūtos tukša.
Es vairs neesmu tā pati Nana, tas vienkārši ir fakts.
Un tu esi tikai mana pusmāsa, tāpēc arī nožēlo varbūt tikai pa pusei.
Nana.
- Končij, vai varam, lūdzu, aprunāties... - Nana, nesaki, ka nedomāju par tevi.
Esmu šovakar uzaicinājusi kādu tev.
Ko? Šai nedēļas nogalei nebija jābūt par kādiem.
Nana, beidz.
Nē. Kāpēc izliecies, ka tas viss ir negadījums?
Diks nakšņo tieši kaimiņos. Un tā apkaunojošā satrakotā zirga izrāde.
- Man jārunā ar tevi. Tikai tu un es. - Tikai tu un es. Tikai tu un es?
Kā tad, kad dzemdēju, biju pārbijusies un vientuļa?
Es kliedzu pēc tevis. Brēcu. Bet tu biji pludmalē.
Es izmisīgi gribēju palikt. Man tiešām ar tevi jārunā.
- Nana, lūdzu... Nē, paklausies tu. - Ja vien atlicinātu man mirkli...
Pavisam drīz tu atgriezīsies mājās Ņujorkā
un es atgriezīšos tajā mājā ar tiem cilvēkiem, tām sienām, to klusumu.
Jā, es izplānoju šo nedēļas nogali. Un, protams, Anglija būs šausmās.
Bet tas Anglijai piestāv. Viņiem patīk būt šausmās.
Visu, ko Diks manī apbrīnoja, viņa ģimene tagad ienīst.
Tu redzēji angļu meitenes.
Viņas tikai piekrīt un pakļaujas, un izšuj.
Mēs esam kā pilnīgi cita suga.
Bet es viņu mīlu, Nana.
Es tā mīlu savu vīru.
Un, ja nevaru viņu piespiest mīlēt mani tā kā agrāk,
atcerēties, kas es esmu, nevis tikai skatīties uz mani
ar vilšanos, tad es to nepārdzīvošu.
Vai tu man palīdzēsi?
Kopš mazuļa piedzimšanas esmu tik...
Lai nu kā, es... Man vajag, lai šovakar viss izdodas.
Ak dievs, Nana. Paldies.
Liels tev paldies.
Deguns augšā, dzēriens iekšā, vai ne, dārgā?
Jā.
Meibla, Lizij, Džinij.
Tu izskaties brīnišķīgi, Meibla.
Tu esi tik skaista. Jūs visas izskatāties apburoši.
Meitenes, vai nav kā senāk?
Neuztraucieties. Es tagad esmu precēta sieva.
Un māte.
Tāpēc šovakar būs tikai klusa pieaugušo sanākšana.
Izsmalcināta un ieturēta.
Izdevās?
Paskaties uz Džiniju, visi ēd viņai no rokas.
Klau, Dik, pat tavai māsai iet jautrāk nekā tev...
Nāc šurp.
- Dik, tava sieva prot kustēties. - Esmu redzējis viņas kustības.
Pēdējā laikā neesi. Esmu iestudējusi jaunu.
Paskatieties! Končita rāda savu kustību.
Skatieties un mācieties! Esi ballīte!
Lūdzu. Nu labi.
Sveika, mīļā.
Vai piedāvāsiet man arī?
Dzērienu?
Nu, es nezinu. Kas vēl ir piedāvājumā?
Anglijā, mis Sentdžordža, pieņēmumi tiek uzskatīti par nepievilcīgiem.
- Jūs esat ļoti skaista. - Mans deguns...
Bet jūs jau to zināt pēc tā, kā visi jūs ar apbrīnu uzlūko.
Vai drīkstu cerētu uz deju?
Ir tik karsts. Vai varam iziet ārā?
Dārgā, ej ārā dārzā. Es drīz nākšu.
Viņš tiešām ieradās.
Kurš?
Kaimiņš. Gajs Tvorts.
Viņš burtiski izlūdzās ielūgumu.
Teodor, mis Houpliju interesē daba.
Tu redzēji...
- Vai ne, Džīna? - Ezi. Redzēju. Jā.
Un vai tas bija adatains? Vai...
Jā. Ļoti, ļoti adatains.
Varbūt vari to izšūt, tev taču patīk.
Iedomājieties, kā ir būt ezim šajā īpašumā.
Viņš vienkārši ežojas apkārt un nenojauš, ka ir hercoga tuvumā.
Vai atvainosiet?
Kā? Kā jūs varat...
Končita uzstāja.
Lai gan, ja es būtu zinājis, ka te būs Nana Sentdžordža,
būtu uzlicis aizsargcepuri.
Sveika.
Es tikai gribu apskatīt dārzu.
Reizēm vienkārši vajag uzelpot, vai ne?
Man tevis trūka.
Man trūka mūsu.
Vienkārši būt tev blakus. Runāt ar tevi.
Zinu. Kopš Minijas dzimšanas mums nav bijis laika...
Mūsu meitiņa.
Mums ir mazulis.
Mazulis.
Končita, parādām tavu kustību kopā?
Sīdons uz mani pat neskatās. Lūdzu!
Parādām! Abas kopā.
- Nāc. Lūdzu, Končij. - Tu esi piedzērusies.
- Labi. Pag. - Rādīsim kustību!
Končita, redzējām tavas kustības, apsēdies.
Mēs rādām kustību.
- Jā. - Parādīsim, Končij?
- Jā. - Viņš joprojām neskatās.
Ei, dārgā, dabūsim tev dzērienu. Tu joprojām esi skaistākā, labi?
Vai viņa nav brīnišķīga?
Labi, draugi. Ir laiks. Siļķes mucā.
Meibla! Meibla! Meibla!
Ir laiks! Siļķes mucā! Tev vislabāk padodas slēpties.
Slēpies pirmā. Nāc!
Labi. Ejam.
Vai kaut kas...
Vai kaut kas atgadījies, kopš pēdējo reizi tikāmies?
Kā jūs to domājat?
Jūs šķietat rāmāka.
Jūs to pirmais pamanījāt.
Kā klājas jums? Pēc mātes nāves un tā...
Piedodiet, nav nekāda "un tā". Kā jums klājas?
Visi vienkārši turpina dzīvot.
Ir grūti pieņemt viņu smieklus un smaidus, vai ne?
Jā.
Un reizēm no domas vien, ka visi
dejo un joko, un runā par
sieru vai kaut ko tādu...
Man garšo siers.
Nu, tas acīmredzot bija slikts piemērs, bet...
Jā. Labi.
Bet tas, ka pēkšņi mātes nav, tas ir...
Reizēm uzjundās atmiņas.
Kad mātes nav, tas ir...
Jā.
- Nenāciet iekšā. - Džinij?
Tu neaizslēdzi.
Jā, nu, vai tas tevi būtu atturējis, ja būtu aizslēgusi?
Vai tu... Par Sīdonu un visu to.
Viss kārtībā.
Vienkārši viņš mani uzlūdza dejot. Viņš mani uzlūdza.
- Es nekad nepiekristu, ja tu un viņš būtu... - Protams, ka ne. Viss kārtībā.
Jo man svarīgāka, protams, ir mūsu draudzība.
Klau, mēs neesam saderināti. Neesmu ar viņu saderināta,
kā man ik pa četrām minūtēm atgādina mana māte.
Lieta tāda, ka mēs jau nezinām, vai ne?
Mēs nekad nezinām.
Džinij, ja nu tas ir mūsu mīlas stāsts?
Mans un viņa.
Nu, tas atkarīgs no Sīdona, vai ne?
Anglijā pieņēmumus uzskata par nepievilcīgiem,
tāpēc jālemj viņam.
Un laikam viss atkarīgs no tā, vai viņu interesē skaistums un šarms vai...
Vai kas?
Nu, tas, ko piedāvā tu.
Meitenes! Siļķes mucā! Kur esat? Mēs visi meklējam Meiblu.
Meitenes! Sākas spēles.
Meibla, mēs nākam.
- Nāc. - Lejā.
Lizij! Kur ir tava palaidnīgā māsa?
Nevari viņu savaldīt?
- Meibla ir stūros slēpšanās karaliene. - Kur viņa palika? Augšā?
Sveiki.
- Es izliekos, ka meklēju jūsu māsu. - Tiešām?
- Baidos, ka patiesībā es meklēju jūs. - Nu, varbūt varam pameklēt kopā.
Ziniet, man patīk arī rāmums.
Cerams, ka esam noskaidrojuši,
ka man ļoti iet pie sirds kurpju mešana tortēs
un kāpšana ārā pa logu, un tādā garā. Ļoti iet pie sirds.
Bet arī pastaigāties un būt rāmam ir...
Sen nekur neesmu kāpusi.
Vai šī izskatās kā vieta, kur Meibla varētu slēpties?
Nu, varbūt mums vajag pārbaudīt.
Nekā.
Vai gribat aizvērt durvis?
Atradi.
Apsēdies tur.
- Gribat apsēsties man blakus? - Novelc savu kleitu.
Tā pat nemaz nav mana kleita.
- Nezinājām, ka kāds cits būs... - Vai gribi?
Velc nost.
Lēnāk.
Man ir sajūta, it kā jūs runātu citā valodā.
Končita un jūs visas.
Skaļi.
Tā ir Končitas valoda.
Viņa šķiet bezbailīga.
Viņa ir krāšņa.
Vai tev viņa riebjas?
Nē.
Bet domāju, ka viņa nesaprot ne to, ka kāds izvēlas būt viens,
ne to, kas ir lords.
Ričards?
Nu, viņš ir tikai vīrietis.
Končita ir viņa pati.
Ir apbrīnojami vispār zināt, ko tas nozīmē.
Domāju, ka kādu dienu to vienkārši saprot.
Vai tā bija tava māsa?
Viņa ir pārāk aizņemta, cīnoties ar Džiniju par tavu brāli.
Ko? Sīdonu?
Viņas viņu nepazīst.
Nu, viņš esot mīkla.
Viņš ir briesmonis.
Nekustini ne muskuli.
Zaudēju interesi par Londonu, kad devāties uz Kornvolu.
Tiešām?
Pavisam.
Tā mani nesaistīja, jo cilvēks, ar ko to gribēju baudīt, bija prom.
Nu, tas iepriekšējais cilvēks no balles un tā tālāk
varbūt arī ir prom.
Sveika. Ko tu...
- Uzmanieties. Slēpieties. - Es tevi meklēju.
Kas tās par spēlītēm, Lora?
Pavadones nedrīkst spēlēties.
Ko jūs darāt?
Jūs teicāt, lai slēpjos.
Vai mājat kādam?
- Nē, jūs par šo? - Jā.
Tas tik tāpat.
Tā es vienmēr stāvu.
Pavisam nepiespiesti.
Vai palīdzēt?
Jā, lūdzu.
Piedodiet.
Par ko?
Jūsu klātbūtnē gribas atvainoties.
Par to, ka piedurkne aizķērās aiz režģa?
Nana, nekad neesmu saticis nevienu, ar ko tik viegli būt godīgam.
Vai nav dīvaini?
Iesim uz gultu?
Varbūt varam izdomāt ko labāku.
- Kas var būt labāks par gultu? - Nāc, redzēsi.
Kas noticis, Nana?
Vienkārši Džinija kaut ko izmeta un...
Un tas viss ir pārāk liels,
un es nezinu, ko ar to iesākt.
Varbūt varu palīdzēt?
Nē, neviens nevar.
Un Džinija teica, lai nevienam nestāstu.
Ikviens, kam izstāstītu, mainītu savas domas par mani.
Nu, domāju, ka es jau skaidri pateicu,
ka esmu ļoti augstās domās par jums.
Turklāt esmu pieredzējis, ka pasaule par mani domā sliktu.
Tiešām?
Visi esam darījuši kaut ko, ar ko nelepojamies.
Mana māte nav mana māte.
Tas ir neticami.
Bet tā nu tas ir - es neesmu tā, par ko sevi uzskatīju.
Māte...
misis Sentdžordža, viņa piedeva manam tētukam,
vismaz izlikās piedodam, kā vienmēr, un pieņēma mani.
Nezinu visu stāstu...
Džinija izpļāpājās, un viņa zinājusi visu laiku.
Viņi visi vienmēr zinājuši.
Tas gandrīz vai ir sliktākais.
Meli. Vienošanās melot. Viņu visu starpā.
Tad jūsu dzimšana...
Jūsu māte un tēvs nebija...
Un cilvēki nosodīs, jo tā viņi vienmēr dara.
Bet tie noslēpumi.
Visa dzīve bijusi noslēpums.
Atceros kādu meiteni Saratogā,
un viņu sauca Eimija Fērčailda,
un viņa bija dzimusi ārlaulībā,
un tāpēc kādos tik vārdos viņu nesauca.
Bet daļēji tas bija viņas matu dēļ,
jo tie mūžam bija pinkaini, un tas nepalīdzēja.
Bet cilvēki savilka tādu grimasi, kad tika pieminēts viņas vārds.
Un ballītēs viņa vienmēr sēdēja malā
un ap viņu bija tāds kā aplis, kuram neviens netuvojās,
jo visi zinājām, kāda būs viņas dzīve.
Un viņa nekad nebūtu normāla, jo kā gan?
Un tagad tā... Tagad tā esmu es.
Es esmu Eimija Fērčailda,
un daždien man nerūp mani mati,
bet citas dienas veltu tiem stundām uzmanības.
Bet mēs visi esam atšķirīgi, vai ne?
Piedodiet. Man vajadzēja... P... Es...
- Negribēju, lai jūs... - Protams, ka ne.
Viss kārtībā.
- Varbūt vienkārši... - Jā, ir vēls.
Man laikam jādodas. Jā. Domāju, ka mums... Domāju, ka mums jādodas.
Lords Sīdons ir aizgājis gulēt.
Viņš lūdza jums pateikt, ka satiks jūs brokastīs.
Esi uztrenējusi savas kustības.
Beidzot Anglija ir tāda, uz kādu cerēju.
Es negribu būt Eimija Fērčailda.
Tad neesi! Tu taču paņēmi līdzi ķemmi, vai ne?
Mati izskatās nedaudz...
Ak, Nana.
Vismaz tagad mēs to zinām abas, un man ir patiešām žēl.
Nevis tikai pa pusei žēl. Patiešām žēl.
Esmu zila no nožēlas.
Neesi zila!
Tas nepiestāv tavai kleitai.
Kas tā bija, ja ne māte?
Es nezinu.
Nē, patiešām.
Bija vēstule.
Es tētuka galdā meklēju miežu ledenes,
bet es to izlasīju tikai daļēji, vārdu neredzēju.
Tikai apvainojumus tētukam un...
vienošanos par naudas saņemšanu.
Viņi mani nopirka?
Jā, nu, māte gandrīz uzsprāga, kad ieraudzīja mani to lasām.
Nana, nopietni, ja tu ar viņu runāsi, viņa...
- Saproti, viņa... - Es nerunāšu.
Vērsim to lādi ciet, labi? Jā?
Galvenais, nesaki nevienam, un viss būs tā kā agrāk.
Ak, Nana. Man žēl.
- Labrīt. - Labrīt.
Labrīt.
Kad esi prom no mājām, nekas nav īsts.
Es to zināju. Es zināju - tāda ir briesmīgā patiesība.
Pirms kāzām nojautu, ka pavadīšu visu dzīvi,
atvainojoties par Končitu, un man vajadzēja ieklausīties sevī.
Domāju, ka patiesība ir tāda - ir sievietes, un ir sievas.
Un Ņujorkā bija pasakaini, protams, ka bija, bet tā bija izlikšanās.
Bija tāpat kā tagad. Izlikšanās. Katra diena ir izlikšanās.
Un īstajā dzīvē, es domāju, ka mātei taisnība.
Končita vienkārši neiederas. Un nekad neiederēsies.
Bet viņa ir kā atkarība.
Un es viņu mīlēšu visu savu mūžu. Nekad nebeigšu.
Saproti, kā gan es varētu? Tas būtu kā beigt elpot.
Nana, dārgā.
Vakar vakarā...
vai redzēji Dika seju, kad es dejoju?
Viņam patika, vai ne?
Kas noticis?
Es neesmu tāda sieva, kurai vajag, lai pamana jaunos cimdus.
Protams, ka neesi.
Vai lai mani ar apbrīnu vēro, kamēr guļu.
Bet es vēroju savu mazuli, kad viņa guļ.
Ak dievs.
Nana, kopš viņas piedzimšanas esmu sabrukusi.
Zini, esmu viņai vajadzīga, bet viņi pat neļauj man būt ar viņu.
- Un turklāt viss sāp un es jūtos tik... - Vai esi runājusi ar Diku?
Ak dievs... Gribu, lai viņš mani iekāro, nevis žēlo.
Un pavisam ne visļaunāko - kaunas par mani.
Es nebūtu braukusi uz Kornvolu, ja mani nebūtu piespieduši.
Es zinu, Nana. Labi? Zinu.
Man vajag jaunu plānu, tas arī viss.
Līdz tam es vienkārši smaidīšu. Viņš nedrīkst pamanīt, ka salauž mani.
Paklau, Nana,
kad sāksi meklēt sev kādu, ja tāda diena pienāks,
centies atrast kādu, kurš nevēlas, lai izliecies.
Kādu, kam varu uzticēties un stāstīt savus noslēpumus.
Kurš ieklausās.
Un kādu, kurš saprot, ko gribu dzirdēt es.
Dārgā Nana, es tevi mīlu,
bet domāju, ka tev vajadzētu samazināt prasības.
Tikai nedaudz.
Varam aprunāties?
Klau, viss kārtībā. Viss ir labi.
Nē, bet tas nav tā...
Klau, nav svarīgi. Tiešām.
- Protams, ka viņš izvēlas tevi. - Neizvēlējās. Bet neizvēlējās.
Nekas nenotika.
Tas nekad nebūs nekas vairāk kā...
Klau, viss beidzies.
- Šokējoši. - Nav slikti.
Šampanieti! Ir 11 no rīta, esam gana ilgi gaidījuši.
- Jā, esam gan. - Malacis.
Pāragri!
Vai redzēji, Dik?
Jā, diemžēl mans vīrs neprot mani apmierināt,
ja runājam par rīta šampanieti.
Mis Sentdžordža.
Atļausiet?
Mis Sentdžordža, man sagādāja prieku,
ka šajās nedēļās man bija iespēja jūs iepazīt tuvāk.
Jau sen gaidīju, kad satikšu kādu, kura mani noskaņotu precībām.
Vai jūs...
Vai jūs piekritīsiet kļūt par manu sievu?
- Vai jūs to nopietni? - Pavisam nopietni.
- Tad jā. - Jā?
Es piekrītu. Piekrītu.
Viss labi.
Jūs pajautāsiet vēlreiz, kad māte būs klāt un dzirdēs, vai ne?
Nana.
Apsveicu.
Pārsteigums.
Nana, es precēšos!
- Končita. - Apsveicu!
- Mēs būsim sievas. - Ak dievs!
Džinij.
Priecājos, ka atkal esat jūs pati pēc vakardienas muļķošanās.
Jā. Atkal es pati.
- Vai spēj noticēt? - Labi.
Es teicu...
Šampanieti?
Un man būs māsa. Džinija un es, mēs būsim māsas.
- Ceru, ka tu nedomā... - Vai esi droša...
Apsveicu, Džinij.
Lords.
- Man žēl, ka es... - Nē...
Man žēl.
Piedod.
Bet paklau.
Pēc visa notikušā diez vai Sīdons...
Saproti, diez vai...
Kad iedomājies, kā tas būs - būt viņa sievai...
Nu, apprecēšu un tad ziņošu.
Nuja.
Vai esi droša?
Patiešām droša?
- Vakar nekas nenotika? Tā tu teici. - Nekas nenotika.
Es tikai...
Es tā negribētu, lai tev nāktos vilties.
Nesabojā to man, Lizij!
Pēc visa šī laika. Parasti Nana visu aizēno,
bet viņa patiesībā bijusi brīnišķīga.
Vai nevari vienkārši priecāties par mani?
Vismaz šodien?
Teo.
Sveiki.
Sveiki. Ko jūs te darāt?
Tiešām man neraksturīgi.
Es jūs izsekoju visu ceļu no Kornvolas.
- Tiksimies pie vārtiem. - Labi.
Ser, kundze, nāciet!
Piebraukusi Tintadželas hercoga kariete.
Hercoga? Ko viņš te dara?
Nabaga Džinija.
Ierodas tieši tad, kad viņa jau aizņemta.
- Ātrāk, ejam. - Ejam.
Kāpēc lai hercogs brauktu uz Ranīmīdu?
Kur ir Nana?
- Ak dievs. - Nāc, Končita.
- Kā jums klājas? - Labi. Nu jau labāk.
- Sākumā neizdevās jūs atrast. - Jā.
Kur jūs bijāt?
Nu, tur.
Manas draudzenes nebeidzamajā ballītē.
Un, ja viņi tagad būtu šeit, jūsu draugi,
kā jūs stādītu priekšā mani?
Nu, mans draugs mākslinieks, kuram patīk ložņāt gar dzīvžogiem.
Jums būtu tiesības likt mani arestēt.
Iespējams, bet es esmu...
esmu neizsakāmi priecīga jūs redzēt.
Tāpēc vispirms pastaigāsimies,
un varbūt pēc tam es izsaukšu varasiestādes.
Nana, man vajag... Lūdzu...
Jūs teicāt, ka gribētu palikt Kornvolā uz mūžu.
Teicu.
- Un jūs neinteresē jezga? - Pat ne drusciņ.
Kas, manuprāt, ir ļoti neparasti.
Meitenes, ko parasti satieku, nerunā tik brīvi vai aizrautīgi.
Un viņām nepatiktu, ka esmu tikai mākslinieks.
- Īpaši, ja slikts. - Jūs esat brīnišķīgs.
Patiesība ir tāda...
Man jārunā, pirms visi atnāk un to izbojā.
Es varētu izlikties, ka šodien vienkārši braucu garām
vai esmu aizrāvies ar dārziem.
Bet patiesībā es ar pirmo gaismu devos ceļā no Tintadželas
ar pavisam tīšu nodomu.
Tas, protams, ir smieklīgi.
Un es atvainojos par to, cik viss sasteigti un tā.
Bet man tas jādara.
Tas šķiet svarīgi.
Uzskatu, ka jūs esat neparasta. Patiešām.
Un pludmalē mēs abi piedzīvojām tādu...
Nu, šķita, ka arī jūs to jutāt.
Iespējams.
Un, ja mēs vienotos, ka mēs vienmēr peldētu jūrā,
slēpjoties no dzīves blēņām,
neuztraucoties par citu viedokli...
Vai izrādīsiet man godu un kļūsiet par manu sievu?
Tulkojusi Aija Oliņa