Ibland tittar nån på en,
och man vet genast att man kommer att minnas det så länge man lever.
Den där långa månaden av resor såg vi varenda vrå av Cornwall.
Varje stad, varje strand, varje landskap.
Men det verkliga livet pågick nån annanstans, och jag måste återvända dit.
Conchita hade tillbringat månaden med att försöka vara mor,
medan jag å min sida hade undrat hur jag skulle vara utan en.
Du har inte svarat på några av din systers brev.
Fyra veckor sen vi lämnade London, och du har inte varit dig själv.
Jag kanske inte är den du tror.
Nåja, Conchita blir glad för en vilsam helg utan bebisen.
Huset hon har hyrt i Runnymede är så vackert.
En helg med bara er flickor.
Och Conchita kan slappna av.
Kära nån, vilken fin dam du är.
Det enda jag nånsin velat vara.
Så, dans först, Honoria, eller vill du absolut börja spela?
Jag börjar med spelet. När du står på händer
minns du säkert att det bara är fyra veckor sen du födde.
Jösses. Det är Nan. Kom!
Ptro.
Jösses. Är du verkligen här?
- Är du verklig? - Ja.
- Eller ska du åka igen? - Ja.
- Kära nån. - Hur mår du?
Uselt. En hel människa kom ur mig, och jag är förstörd för alltid.
Men Minnie är ljuvlig, och ingen tittar ens på en när man har blivit mor, så...
Nu dricker vi nåt innan vi smälter och flyter bort.
Lady Vilda tider är barnvakt. Hej, Honoria.
Så elegant.
Förstår inte varför min bror åker hemifrån så ofta.
- Vill du ha nåt att dricka? - Nej, tack.
Jag menar, vad ska vi hitta på?
Conchita, jag måste prata med dig.
Du stack plötsligt fast du lovade att vara här?
Förlåt att jag inte var här när... Jag var en enda röra. Jag...
- Du skulle ha sett hur jag var. - Kan vi gå in och prata?
Du anar inte hur mycket vi har att berätta.
Alla baler vi varit på. Operan.
Jösses. Så mycket att berätta.
Mabel rispade kjolen och föll handlöst framför nån lord.
Lizzy blev spindelbiten på hästtävlingarna. Jinny har inte gjort
- annat än dansat med lord Seadown. - Tre gånger, kanske fyra.
De är i princip förlovade. Vi är i princip svägerskor.
- Lizzy dansade också med Seadown. - Ja. En gång.
En hel vecka utan mödrar.
Vi kan göra vad vi vill hela helgen.
Och som ert förkläde kräver jag att ni gör precis som jag säger.
En sak i taget, drick upp och gå nedför gräsmattan,
och snurra runt så fort ni kan.
Kör på!
- Mamma hälsar så gott. - Vems mamma?
De roar sig verkligen, eller hur?
Se upp!
Vilka är det här? Jag trodde vi var ensamma här.
Richard, vad i all världen gör du?
Såja. Nu är hon lugn.
Conchita.
Förlåt att jag förde er på avvägar.
Vilken skicklig ryttare du är, mr Dawnly.
Titta vem som kom.
Conchita, vad håller du på med?
Det är du som galopperar in i vår flickhelg.
- Du visste att jag var i närheten. - Jag har mina vänner här.
- Det är Seadown. - Titta inte.
Grimasera som om jag sa nåt smart.
Men eftersom ni alla är här,
och vi låtsas inte märka hur svettiga vi alla är...
Vi kommer väl inte olämpligt, Honoria?
- Det blir sånt ståhej, bara. - Det blir mer än ståhej.
Bara en drink. Vi är bara gästvänliga.
Dick, tråkigt att Miles inte kan styra sin häst.
Men som du vet, när en varelse är född vild,
går den aldrig att tämja riktigt.
Alltså, det är väldigt varmt idag.
Nu är frågan, när vi alla har druckit ur våra glas,
vad kan vi göra som friskar upp oss?
Kom nu.
Kom nu!
Kom nu, Honoria!
Hej, Honoria.
BASERAD PÅ ROMANEN AV EDITH WHARTON
Ja, men om det blir känt att vi var här utan uppsikt...
Vad ska lord Seadown tänka?
- Vi får rykte om oss att... - Vadå? Inte vara sura?
- Gärna för mig. - Det skulle bli världens liv,
- och det vet du. - Jinny,
du vet väl att jag är gift? Jag håller uppsikt.
Jag är sinnebilden av respektabilitet.
Jag menar, ms Testvalley bor i grindstugan.
Sen när skyggar vi för att ha en fest?
Flickor, har ni inte märkt? Vi är inte som de. Vi är amerikaner.
När brydde vi oss nånsin om vad folk tänker om oss?
Engelsmännen är så fascinerade av sin historia.
Men vi har en historia av att vara fascinerande.
Det är dags att de lär av oss.
Jag tog inte med några festkläder.
Jag köpte bara nattkläder.
Seadown lär inte klaga.
Mabel, jag dansade bara med honom tre gånger.
- Eller fyra. - Eller fyra.
Jinny, tänk vilken lättnad om vi är i den familjen tillsammans.
Jag råkade ta med några klänningar.
Lizzy, du skulle verkligen klä i grönt.
Du kanske finner nån alldeles egen ikväll.
Tänka sig. Nån alldeles egen.
Mabel.
Pour toi.
- Jag älskar den. - Så tjusig.
Nan, jag har mått så dåligt sen den där kvällen. Jag ville...
Vet mamma om att du har berättat?
Nej, naturligtvis inte.
Hon skulle bli helt förskräckt.
Du anar inte.
Jösses, hur tänkte jag?
Plötsligt kom orden ur munnen, bara.
Ber du om ursäkt för att du berättade, eller för alla år du inte sa nåt?
Nej, jag ber om ursäkt för hela mitt liv, antar jag.
Det där blev fel. Jag övade på det.
Jag övade i veckor, men du fanns inte där som hjälp
att komma på nåt roligt eller klipskt att säga,
eller alltid veta de rätta orden.
Nan, säg att du förlåter mig.
Du förlåter jämt. Du är sån.
Du känner inte mig.
Inte jag heller. Jag kan vara vemsomhelst.
Du är fortfarande Nan. Min syster.
Låt mig hjälpa, för jösse namn.
Varenda gång vi fnittrade eller bråkade eller låg i sängen
och kastade upp kakor i luften, hade du en hemlighet.
Hela mitt förflutna är en lögn.
Jag måste berätta för Conchita. Och för mamma. Och jag må...
Nej, du får inte tala om för nån.
Om nån får veta...
Ditt förflutna är en lögn, säger du, men din framtid kommer inte att existera.
- Vår... - Det är du som bryr dig.
Du gjorde det här. Du förstörde det, och vad begär du av mig nu?
Glöm det. Bara glöm det, Nan.
Som om det aldrig har hänt. Vad spelar det för roll?
Det här är inte ett gräl om ett hårband eller att komma sent till en fest.
Det här är hela mitt liv.
Jag känner mig tom inombords.
Jag är inte samma Nan som jag var, och det är ett faktum.
Och du är bara min halvsyster, så du kanske bara är halvt ledsen.
Nan.
- Conchie, kan vi prata om... - Säg inte att jag aldrig tänker på dig.
Jag bjöd nån särskilt för dig ikväll.
Va? Helgen skulle inte handla om att träffa nån.
Nan, kom igen.
Nej. Varför låtsas du att det är en tillfällighet?
Dick gästar grannhuset.
Och den pinsamma hästcharaden.
- Jag måste prata med dig, bara du och jag. - Bara du och jag?
Som när jag födde och var livrädd och ensam.
Ropade efter dig. Skrek. Och du var på nån strand.
Jag ville verkligen stanna. Men jag måste tala med dig.
- Nan, snälla... Lyssna på mig. - Om du bara lyssnar...
Snart är du hemma i New York igen,
och jag är tillbaka i huset med de där människorna och väggarna och tystnaden.
Ja, jag planerade helgen. Och England blir förfärat förstås.
Men det är perfekt för England. De älskar att bli förfärade.
Allt Dick avgudade hos mig avskyr hans familj.
Du har sett engelska flickor.
De bara nickar och lyder och sitter och broderar.
Vi är som en helt annan art.
Men jag älskar honom, Nan.
Jag älskar verkligen min man.
Och om jag inte kan få honom att älska mig som förut,
att minnas vem jag är och inte bara se på mig
med besvikelse, kommer jag inte att överleva.
Så vill du hjälpa mig?
Ända sen födseln har jag varit så...
I alla fall... Det måste fungera ikväll.
Kära nån, Nan. Tack.
Tack så mycket.
Vi måste tömma drinkarna och hålla huvudet kallt, eller hur?
Ja.
Mabel, Lizzy, Jinny.
Du är jättefin, Mabel.
Ni är så tjusiga allihop.
Flickor, det här är ju som i gamla tider!
Bara lugn, jag är en gift kvinna nu.
Och mor.
Så ikväll blir bara en stillsam, städad bjudning.
Sofistikerad och lågmäld.
Lyckades du?
Se på Jinny, hon har hela rummet i sin makt.
Alltså, Dick, till och med din syster har roligare än du...
Kom an.
Dick, din fru har rytm.
Jag har sett hennes rytm.
Inte på sistone. Och jag har tränat på en ny.
Titta, allihop! Conchita visar rytmen!
Se och lär! Var festen!
Snälla? Okej.
Hej, kära du.
Tänker du erbjuda mig en?
En drink?
Jag vet inte. Har du nåt annat?
I England, ms St. George, finner vi framfusighet ofint.
- Du är mycket vacker. - Min näsa...
Du får säkert beundrande blickar hela tiden.
Kan jag hoppas på en dans?
Det är så varmt. Kan vi gå ut?
Raring, gå ut i trädgården. Jag kommer snart.
Han kom faktiskt.
Vem då?
Grannen, Guy Thwarte.
Han nästan bad om en inbjudan.
Theodore, ms Hopeleigh är naturintresserad.
Du såg en...
- Eller hur, Jean? - En igelkott. Det gjorde jag.
Och var den taggig? Eller...
Ja. Mycket taggig.
Du kanske broderar en, om jag känner dig rätt.
Tänk att vara en igelkott på det här godset.
Bara kotta runt och inte inse att man är i närvaron av en hertig.
Ursäktar ni mig?
Hur? Hur kan du vara...
Conchita insisterade.
Fast jag måste säga att om jag vetat att Nan St. George var här,
hade jag burit huvudskydd.
Hej.
Jag vill bara se trädgården.
Ibland måste man bara andas, eller hur?
Jag har saknat dig.
Jag har saknat oss.
Bara att vara nära dig.
Att kunna prata med dig.
Jag vet. Sen Minnie kom har vi inte haft...
Vår lilla flicka.
Vi har en bebis.
En bebis.
Conchita, vi gör din dans tillsammans, va?
Seadown lägger knappt märke till mig. Snälla?
Vi gör den tillsammans.
- Kom nu. Snälla Conchita. - Raring, du är berusad.
- Okej. Vänta. - Allihop, vi gör dansen.
Conchita, vi har sett din dans, sätt dig.
Vi gör dansen.
- Ja. - Ska vi, Conchie?
Ja.
Han tittar ännu inte.
Raring, jag hämtar en drink. Du är fortfarande den vackraste.
Visst är hon underbar?
Hör upp, allihop. Sardinleken.
Mabel! Mabel!
Det är dags! Sardinleken! Du är bäst på att gömma dig.
Du gömmer dig först! Kom!
Okej. Kom.
Har nånting...
Sedan vi sist sågs, har nåt hänt?
Vad menar du?
Du verkar mer stillsam.
Du är den första som märker det.
Hur mår du? Och din mor och allting?
Ursäkta, det finns inget "och allting". Hur mår du?
Alla fortsätter med sina liv.
Det är svårt att acceptera att de skrattar och ler.
Ja.
Och ibland är tanken på hur alla
dansar och skojar och pratar om
ost eller nåt...
Jag tycker om ost.
Det är förstås ett dåligt exempel, men...
Ja. Bra.
Att din mor plötsligt inte finns där mer, är det...
Ibland kommer minnena upp.
Att inte ha en mor, det är...
Ja.
- Kom inte in. - Jinny?
Du låste inte dörren.
Hade det hindrat dig om jag gjort det?
Är du... Om Seadown och allt?
Det är ingen fara.
Fast han bjöd upp mig. Det gjorde han.
Jag hade aldrig sagt ja om jag vetat att du och han...
Visst inte. Det är ingen fara.
För vår vänskap är viktigast för mig.
Jag är inte förlovad med honom,
som mamma påminner mig om hela tiden.
Fast vi vet aldrig, eller hur?
Vi vet aldrig.
Jinny, tänk om det är vår kärlekshistoria?
Min och hans.
Det är väl upp till Seadown, eller hur?
I England anses framfusighet ofint,
så han får bestämma.
Det beror väl på om han är intresserad av skönhet och charm eller...
Eller vad?
Vad det nu är du erbjuder.
Flickor! Sardinleken! Var är ni?
Alla ska leta efter Mabel.
Flickor! Leken börjar.
Mabel, nu kommer vi.
- Kom. - Där nere.
Lizzy! Var är din stygga syster?
Kan du inte styra henne?
Mabel är bra på att gömma sig i hörn.
Vart tog hon vägen? Där uppe?
Hej.
Jag låtsades leta efter din syster.
Jaså?
Men egentligen letade jag efter dig.
Vi kanske ska leta tillsammans.
Jag tycker också om stillheten, vet du.
Vi har konstaterat, hoppas jag,
att jag tycker om att tappa skor i tårtor
och klättra ut genom fönster och så. Verkligen.
Men att bara promenera och vara stilla är också...
Jag har inte klättrat på fasader på sistone.
Är det här ett ställe där Mabel kan tänkas gömma sig?
Vi kanske ska titta efter.
Ingenting där.
Vill du stänga dörren?
Du hittade mig.
Sätt dig där borta.
- Vill du sitta här? - Ta av dig din klänning.
Det är faktiskt inte min klänning.
- Vi visste inte att nån annan... - Vill du?
Ta av dig den.
Saktare.
Det känns som om ni talar ett annat språk,
Conchita och ni andra.
Högt.
Det är Conchitas språk.
Hon är liksom utan fruktan.
Hon är magnifik.
Avskyr du henne?
Nej.
Men hon förstår nog inte att nån kan välja att vara ensam
mer än hon förstår vad en herreman är.
Richard?
Tja, han är bara en man.
Conchita är sig själv.
Fantastiskt att veta vad det ens betyder.
En dag kommer man bara på det.
Var det din syster?
Hon är för upptagen med att tävla med Jinny om din bror.
Va? Seadown?
De känner honom inte.
Han lär vara en gåta.
Han är ett monster.
Rör dig inte.
London tog slut för mig när du åkte till Cornwall.
Verkligen?
Totalt.
Det var oviktigt eftersom personen jag ville dela det med var borta.
Tja, den personen från balen och så vidare
kanske faktiskt är borta.
Hej. Vad gör...
- Akta. Göm dig. - Jag letade efter er.
Vad leker du, Laura?
Det är ett förklädes jobb att inte leka.
Vad gör du?
Du sa åt mig att gömma mig.
Vinkar du åt nån?
- Det här? - Ja.
Det är avslappnat.
Så står jag när jag är avslappnad.
Du är avslappnad.
Vill du ha hjälp?
Ja, tack.
Förlåt mig.
För vad?
Du får mig att vilja be om ursäkt.
För att din ärm har fastnat på en spaljé.
Jag har aldrig mött nån som det varit så lätt att vara uppriktig mot.
Är inte det konstigt?
Ska vi gå och lägga oss?
Vi kanske kan göra bättre än så.
- Vad är bättre än att lägga sig? - Du får se.
Vad är det, Nan?
Jinny råkade säga en sak och...
Det har varit så enormt,
och jag vet inte vad jag ska göra.
Kan jag hjälpa?
Nej, det kan ingen.
Jag inte får berätta för nån, sa Jinny.
För då sjunker jag i deras aktning.
Nåja, jag har väl klargjort redan
att min aktning för dig är mycket hög.
Jag har också erfarenhet av att världen ser ner på mig.
Har du?
Vi har alla gjort saker vi inte är stolta över.
Min mor är inte min mor.
Det är så löjligt.
Faktum är att jag inte är den jag trodde.
Mamma...
...mrs St. George, förlät min pappa,
åtminstone sa hon det, och hon tog hand om mig.
Men jag vet inte hela historien...
Jinny råkade säga det, hon har vetat hela tiden.
Alla har vetat det hela tiden.
Det är nästan det värsta av allt.
Ljugandet. Konspirationen att ljuga. Allihop.
Så din födelse var inte...
Din mor och far var inte...
Och folk lär döma, för så är folk.
Men hemligheterna.
Ett helt liv av lögner.
Det fanns en flicka hemma i Saratoga,
som hette Amy Fairchild
och som föddes utanför äktenskapet.
Vilka öknamn hon fick.
Men det var också delvis på grund av hennes hår
som jämt var okammat, vilket gjorde det värre.
Men folk gjorde en grimas när hennes namn nämndes.
Och på fester satt hon ensam
och det fanns en cirkel runt henne dit ingen gick,
för alla visste hur hennes liv skulle bli.
Hon skulle självklart aldrig bli normal.
Och nu... Nu är det jag.
Jag är Amy Fairchild,
och vissa dagar struntar jag i mitt hår,
och andra tillbringar jag timtals med det.
Men vi är ju alla olika, eller hur?
Förlåt mig. Jag borde inte ha...
- Jag vill inte att du ska känna att jag... - Nej.
Det är ingen fara.
- Vi kanske ska... - Ja, det börjar bli sent.
Jag ska väl gå. Ja. Vi...
Det borde vi.
Lord Seadown har gått till sängs.
Han hälsade att han träffar er vid frukost imorgon.
Du har övat på din rytm.
Äntligen är England vad jag hoppades.
Jag vill inte vara Amy Fairchild.
Var inte det då.
Men du tog med en hårborste, eller hur?
Det är lite...
Åh, Nan.
Vi vet i alla fall tillsammans, och jag är så ledsen.
Jag är inte halvt ledsen. Jag är helt ledsen.
Jag är alldeles blå.
Var inte blå...
...det skär sig mot din klänning.
Vem var det om det inte var mamma?
Jag vet inte.
Faktiskt inte.
Det fanns ett brev.
Jag letade i pappas skrivbord efter kornsocker,
men jag läste bara delar av det. Jag såg inget namn.
Bara förolämpningar mot pappa och...
...anvisningar om pengarna som bytte händer.
Köpte de mig?
Tja, mamma exploderade nästan när hon såg mig läsa det.
Nan, jag menar det, om du pratar med henne kommer hon att...
Det ska jag inte.
Vi håller det för oss själva. Okej?
Säg inget till nån, så är allt som det var förut.
Åh, Nan. Jag är ledsen.
- God morgon. - God morgon.
God morgon.
Inget är verkligt när man är borta hemifrån.
Jag visste det. Det är den hemska sanningen.
Före vigseln antog jag att jag skulle tillbringa livet
med att be om ursäkt för Conchita.
Jag borde ha lyssnat till min instinkt.
Faktum är helt enkelt att det finns kvinnor och det finns fruar.
New York var fantastiskt förstås, men det var förställning.
Precis som det här är. Förställa sig varje dag.
Och i verkliga livet tror jag att mamma har rätt.
Conchita passar inte in.
Det lär hon aldrig göra.
Men hon är som ett missbruk.
Och jag kommer aldrig att sluta älska henne. Nånsin.
Hur skulle jag kunna det? Jag kan lika gärna sluta andas.
Nan, raring.
Igår kväll...
...betraktade du Dicks ansikte när jag dansade?
Han älskade det, eller hur?
Vad är det för fel?
Jag är ingen fru som vill att han ska se mina nya handskar.
Självklart inte.
Eller förälskat se på när jag sover.
Men jag ser på min bebis när hon sover.
Jösses.
Nan, ända sen hon föddes har jag varit så rörig.
Hon behöver mig, men de låter mig inte ens vara med henne.
Och allting gör ont, och jag känner mig så...
Har du talat med Dick?
Nej, jag vill att han ska åtrå mig, inte ömka mig.
Och absolut inte det värsta, skämmas för mig.
Jag hade aldrig åkt till Cornwall om de inte tvingat mig.
Jag vet, Nan. Jag vet.
Men jag behöver en ny plan, så är det bara.
Till dess ska jag hålla fasaden uppe. Han får inte se att han knäcker mig.
Hör på, Nan,
när du börjar leta efter nån, om den dagen kommer,
försök hitta nån som inte vill att du låtsas.
Nån jag kan lita på och berätta mina hemligheter för.
Nån som lyssnar.
Och som förstår vad jag behöver höra.
Nan, jag älskar dig verkligen,
men jag tror att du måste sänka förväntningarna.
Bara en aning.
Du, kan vi prata?
Alltså, det är okej.
Nej, det var inte det...
Det spelar ingen roll. Jag menar det.
- Klart att han valde dig. - Men det gjorde han inte.
Inget hände.
Det kommer aldrig att bli mer än...
Det är över.
- Uselt. - Inte illa.
Champagne. Klockan är elva, vi har väntat länge nog.
- Det har vi. - Bra gjort.
Den gick av för tidigt!
Såg du det, Dick?
Min man kan tyvärr inte tillfredsställa mig
när det gäller min förmiddagschampagne.
Ms St. George.
Tillåter du?
Jag har glatt mig, ms St. George,
åt att få göra din bekantskap de här gångna veckorna.
Jag har länge väntat på att träffa nån som får mig att tänka på giftermål.
Skulle du...
Skulle du vilja bli min fru?
- Menar du det? - Absolut.
- I så fall, ja. - Ja?
Jag säger ja. Absolut.
Det är ingen fara.
Du frågar igen när min mamma kan höra, eller hur?
Nan.
Gratulerar.
Överraskning.
Nan, jag ska gifta mig!
- Conchita. - Gratulerar!
- Vi ska bli fruar. - Herregud.
Jinny.
Det gläder mig att du är dig själv igen efter dumheterna igår kväll.
Ja. Mig själv igen.
- Helt fantastiskt. - Bra.
Jag sa ju...
Champagne.
Jag får en svägerska. Jinny och jag blir systrar.
- Du tror väl inte... - Är du säker...
Gratulerar, Jinny.
En lord.
- Förlåt att jag... - Nej.
Förlåt mig.
Jag är ledsen.
Men hör på.
Trots allt, jag undrar om Seadown...
Jag menar, jag undrar...
När du föreställer dig hur det är att vara gift med honom.
Jag ska gifta mig och sen berätta.
Jaha.
Är du säker?
Är du helt säker?
- Inget hände igår kväll. - Inget hände.
Som du sa.
Jag bara...
Det vore så synd om du skulle bli besviken.
Förstör inte glädjen för mig, Lizzy.
Det brukar jämt vara Nan som stjäl uppmärksamheten,
men hon har faktiskt varit jättefin.
Kan du inte vara glad för min skull?
Åtminstone idag?
Theo.
Hej där.
Hej. Vad gör du här?
Det här är verkligen olikt mig.
Jag spårade dig hit hela vägen från Cornwall.
- Möt mig vid grinden. - Ska bli.
Sir, frun, ni måste komma.
Hertigen av Tintagels droska är på uppfarten.
Hertigen? Vad gör han här?
Stackars Jinny.
Han kommer just när hon har blivit upptagen.
- Fort, kom. - Kom.
Varför skulle hertigen komma till Runnymede?
Var är Nan?
- Herregud. - Kom nu, Conchita.
- Hur mår du? - Bra. Mycket bättre nu.
- Det var inte lätt att hitta dig. - Ja.
Var har du varit?
Bara där.
På mina vänners ändlösa fest.
Och om dina vänner var med oss nu,
vem skulle du presentera mig som?
Bara en konstnärsvän till mig som gillar att smyga bakom häckar.
Du skulle kunna få mig arresterad.
Kanske det, men jag...
Jag är otroligt glad att träffa dig.
Så låt oss ta en promenad först,
så kanske jag kallar på polis senare.
Nan, jag måste... Snälla du...
Du önskade att du kunde stanna i Cornwall för alltid, sa du.
Det stämmer.
- Och du tycker inte om ståhej? - Inte alls.
Det är väldigt ovanligt.
Flickor jag träffar brukar inte tänka eller tala så fritt, eller passionerat.
De skulle strunta i mig om jag bara var en konstnär.
- En dålig sån. - Du är en underbar konstnär.
Faktum är att jag...
Jag måste tala, innan alla kommer och allt är förstört.
Jag kunde låtsas att jag bara passerade,
eller var särskilt fascinerad av trädgårdar.
Men sanningen är att jag startade från Tintagel i gryningen
med en mycket bestämd avsikt.
Det här är inte klokt, förstås.
Jag ber om ursäkt för att det sker så brådstörtat.
Men jag måste.
Det känns viktigt.
Jag finner dig fantastisk. Verkligen.
Och där på stranden kände vi båda...
Tja, du kanske kände det också.
Kanske.
Och om vi var eniga om att vi alltid vill simma i havet,
långt bort från livets nonsens,
utan att bry oss om vad folk tycker...
Vill du göra mig den äran att bli min fru?
Undertexter: Bengt-Ove Andersson