Часом одного погляду вистачає,
щоб зрозуміти – ти памʼятатимеш його до самої смерті.
За той довгий місяць у дорозі ми побачили всі куточки Корнволлу.
Усі містечка, пляжі, краєвиди.
Але справжнє життя тривало не там, і я не могла уникати його довіку.
Весь минулий місяць Кончіта намагалася бути матірʼю,
а я розмірковувала, як мені бути без матері.
Ти не відповіла на жодного сестриного листа.
Місяць тому ми поїхали з Лондона, і тебе неначе підмінили.
Може, я не та, ким ви мене вважаєте.
Кончіта зрадіє, що на вихідних відпочиватиме без дитини.
Вона винайняла будинок у Ранніміді, такий прекрасний.
Вихідні лише для вас, дівчатка.
І Кончіта дасть ногам спочинок.
Боже, яка ж ти леді.
Усе життя мріяла бути леді.
То як, Оноріє, спочатку танці чи тобі кортить робити ставки?
Я почну. Ставлю на те, що, стоячи на руках,
ти згадала, як місяць тому в муках народжувала.
Боже мій. Це Нен. Бігом!
Тпру.
Божечки. Невже ти справді приїхала?
- Ти справжня? - Так.
- Чи знов поїдеш? - Я справжня.
- Божечки. - Як ти?
Убита. З мене вилізла ціла людина, і я навіки спаплюжена.
Але Мінні божественна, а ставши матірʼю, ти перестаєш існувати, тож...
Ходімо випʼємо, поки не розтанули від спеки.
Леді Бурхливе Життя стереже нас. Оноріє!
Як елегантно.
Не розумію, чому брат так часто їде з дому.
- Може, випʼєш? - Ні, дякую.
А що ж нам робити?
Кончіто, я маю до тебе розмову.
Про те, як поїхала, хоч обіцяла бути поряд?
Вибач, що мене тут не було, коли... Я була в сумʼятті. Я б не...
- Бачила б ти мій стан. - Зайдемо поговоримо?
Нен, ти стільки пропустила.
Ми були на балах. В опері.
Боже. Опера нескінченна.
Мейбл порвала спідницю і впала ниць перед лордом.
А Ліззі на перегонах укусив павук, а Джинні тільки те й робила,
- що танцювала з лордом Сідоном. - Три, може, чотири рази.
Вони практично заручені. Себто ми практично невістки.
- Ліззі теж танцювала з Сідоном. - Аякже. Раз.
Цілі вихідні без матерів.
У нас цілі вихідні для всього, що любимо.
І як ваша дуенья, наполягаю, щоб ви в усьому мене слухалися.
Усе по черзі. Пʼємо до дна, біжимо по моріжку
і кружляємо якнайшвидше.
Бігом, бігом!
- Мама переказувала вітання. - Чия мама?
Вихор життєрадісності, так?
Обережно!
Хто це? Я думала, ми будемо самі.
Річарде, що, на бога, ти робиш?
Усе, заспокоїлася.
Кончіта.
Вибачте за відхилення від курсу.
А ви, містере Донлі, такий вправний вершник.
Погляньте, хто приїхав.
Кончіто, що це за ігри?
Це ти прискакав на наші дівчачі вихідні.
- Ти знала, що я недалеко звідси. - Я тут з подругами, Дікі.
- Це Сідон. - Не дивися.
Вдай, що я сказала розумне.
Але, раз уже ви всі тут
і ми вдавано не помічаємо, які ми спітнілі...
Оноріє, надіюся, неподобства нема.
- Зчиниться галас, от і все. - Це буде не просто галас.
Один келих. Ми гостинні.
Дік, мені шкода, що у Майлза така некерована кобила.
Але ви ж знаєте: створіння, народжене диким,
повністю приборкати неможливо.
Друзі, такий спекотний день.
Питання ось у чім: випивши по келиху,
як іще ми зможемо освіжитися?
Біжімо.
Бігом!
Оноріє, не стій!
Оноріє.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕДІТ ВОРТОН
МИСЛИВИЦІ
Але якщо довідаються, що ми тут були без нагляду...
Що подумає лорд Сідон?
- Ми заробимо репутацію... - Яких? Непригнічених?
- Мене влаштовує. - Скандал буде великий,
- ти ж знаєш. - Джинні,
ти забула, що я заміжня? Я за вами наглядаю.
Я стовп респектабельності.
І міс Тествеллі в мисливській хижі.
Давно ми соромимося гуляти?
Дівчата, ви не помітили? Ми не вони. Ми американки.
Коли нас турбувало, що про нас думають інші?
Англійці так захоплюються своєю історією.
А ми самі – ті, ким захоплюються.
Пора їм навчатися у нас.
Я не взяла святкового вбрання.
Я привезла лише піжами.
Я певна, Сідон не нарікатиме.
Мейбл, я з ним танцювала всього тричі.
- Чи чотири рази. - Чи чотири.
Джинні, уяви, яке це полегшення – бути в тій сімʼї разом.
Я прихопила кілька сукенок.
Ліззі, тобі шалено личитиме зелена.
Може, сьогодні знайдеш собі когось.
Подумати тільки. Хтось буде тільки мій.
Мейбл.
- Красива. - Розкішна.
Нен, я з того вечора місця собі не знаходжу. Я хотіла...
А мама знає, що ти мені розказала?
Ні, авжеж, не знає.
Вона б страшенно злякалася.
Ти не уявляєш.
Боже, чим я думала?
Усе те в мене вирвалося мимоволі.
Ти просиш вибачення за те, що розказала чи що 17 років не розказувала?
Ні, я прошу вибачення за все своє життя.
Нен, розмова повернула не туди. А я репетирувала.
Тижнями репетирувала, тільки без твоєї допомоги.
Ти б сказала щось кумедне чи розумне,
неодмінно знайшла б доречне слівце.
Нен, скажи, що ти мені простиш.
Ти прощаєш людям. Ти така.
Ти мене не знаєш.
Я й сама себе не знаю. Можу бути різною.
Усе одно ти Нен. Усе одно ти моя сестра.
Заради всього святого, дай поможу.
Щоразу, коли ми хихотіли, борюкалися чи лежали в ліжку,
підкидаючи вгору печиво, ти зберігала таємницю.
І все моє минуле – брехня.
Я повинна розказати Кончіті. І матері. Я...
Нікому не треба розповідати.
Якщо хтось дізнається...
Ти кажеш, минуле – брехня, але тоді в тебе не буде майбутнього.
- Наше май... - Воно тебе турбує.
Ти все перекреслила, а тепер про що мене просиш?
Просто забудь. Забудь, Нен.
Наче нічого й не було. Хіба ж це має значення?
Це не сварка через стрічки, Вірджиніє, чи запізнення на свято.
Це все моє життя.
Я спустошена.
Я вже не та Нен, якою була раніше, це сухий факт.
А ти мені сестра наполовину, тож, мабуть, тобі лиш наполовину шкода.
Нен.
- Кончі, поговорімо... - Нен, не кажи, що я про тебе не думаю.
Для тебе я запросила одну людину.
Що? У ці вихідні не мало бути інших людей.
Не капризуй.
Чому ти вдаєш, що все це – випадково?
Дік у сусідньому будинку.
І ця ганебна вистава з непокірним конем.
- Нам треба поговорити, тільки вдвох. - Тільки вдвох. Удвох?
Коли я народжувала, було страшно й самотньо.
Я гукала тебе. Кричала. А ти була на пляжі.
Я дуже хотіла лишитися. Але ця розмова невідкладна.
- Нен, прошу... Послухай. - Дай мені хвилинку...
Ти знімешся і поїдеш додому в Нью-Йорк,
а я повернуся в той будинок до тих людей, тих стін і тієї мовчанки.
Так, я спланувала ці вихідні. І Англія буде вражена.
Але Англії це й треба. Вони таке обожнюють.
Усе, чим Дік у мені захоплювався, його сімейка тепер зневажає.
Ти бачила дівчат-англійок.
Вони просто кивають, слухаються і сліпають над вишивкою.
Ми – наче цілковито інший вид.
Але я люблю його, Нен.
Я дуже люблю свого чоловіка.
І якщо я не змушу його любити мене так, як колись,
згадати, хто я, а не просто дивитися на мене
розчаровано, тоді я цього не переживу.
Ти мені допоможеш?
Після народження дитини я така...
Словом, я... Мені дуже потрібен цей вечір.
Боже, Нен. Дякую тобі.
Дуже тобі дякую.
Голову тримаємо високо, а шампанське – в шлунку, так, мила?
Так.
Мейбл, Ліззі, Джинні.
Мейбл, ти божественна.
Ви прекрасні. Усі – розкішні красуні.
Дівчатка, правда ж, це як у старі добрі часи?
Не бійтесь, я тепер заміжня жінка.
І матуся.
Тому сьогодні просто посидимо, тихо, як дорослі.
Вишукано і стримано.
Вдалося?
У Джинні вся кімната в кишені.
Дік, твоя сестра – і та краще розважається, ніж ти...
Давай.
Дік, твоя дружина знає гарні па.
Бачив я її па.
Останнім часом не бачив. І я відпрацьовую нове па.
Дивіться! Кончіта показує па!
Дивіться і вчіться! Будьте святом!
Будь ласка? Добре.
Привіт, сонце.
А мені не запропонуєте?
Випити?
Не знаю. А є інші пропозиції?
В Англії, міс Сент-Джордж, самовпевненість вважають непривабливою.
- Ви така вродлива. - У мене ніс...
Я певен, ви це знаєте, бо на вас усі дивляться захоплено.
Потанцюєте зі мною?
Така спека. Вийдемо надвір?
Ясочко, почекай у саду. Я скоро вийду.
Він усе-таки приїхав.
Хто?
Сусід, Ґай Творт.
Він практично випрошував запрошення.
Теодоре, міс Гоуплі цікавиться природою.
Ти бачила...
- Правда ж, Джин? - Їжака. Бачила.
А він був колючий? Чи...
Так. Дуже колючий.
Ти могла б його вишити. Я тебе знаю.
Уявіть, як це, бути їжачком у цьому маєтку.
Бігаєш у своїх їжачих справах, не підозрюючи, що поряд – герцог.
Прошу вибачити.
Як? Як ви можете бути...
Кончіта наполягла.
Хоча... Якби я знав, що тут буде Нен Сент-Джордж,
я б надів захисний головний убір.
Здрастуй.
Я вийшла помилуватися садом.
Часом потрібен ковток повітря?
Я скучив за тобою.
Скучив за нами.
За тим, щоб бути біля тебе.
Розмовляти з тобою.
Я знаю. Після народження Мінні ми не мали...
Наша дівчинка.
У нас є дитинка.
Дитинка.
Кончіто, виконаймо вдвох твоє па.
Сідон мене не помічає. Прошу тебе.
Виконаймо вдвох, разом.
- Кончі, будь ласка. - Люба, ти пʼяна.
- Добре. - Увага, виконуємо па.
Кончіто, ми бачили твої па, сідай.
Виконуємо па.
- Так. - Готова, Кончі?
Так.
Він не дивиться.
Люба, краще випий. Вродлива в нас ти, забула?
Чи ж вона – не диво?
Хлопці, пора. «Сардини».
Мейбл! Мейбл!
Пора! «Сардини»! Ти найкраще ховаєшся!
Ховайся перша!
Ходімо.
Вас що-небудь...
Після нашої минулої зустрічі нічого не сталося?
Про що ви?
Здається, ви притихли.
Ви перший, хто помітив.
А ви як? Після смерті матері та всього іншого?
Вибачте, немає «всього іншого». Як ви?
Усі просто живуть собі далі.
Важко змиритися, що люди сміються, усміхаються.
Так.
І часом думка про те, що всі
танцюють, жартують і патякають
про сир та інше...
А я люблю сир.
Я обрав невдалий приклад, але...
Так. Добре.
Коли матері раптово не стає, це...
Іноді накочують спогади.
Бути без матері – це...
Так.
- Не можна. - Джинні?
Ти не замкнулася.
Та хіба це тобі завадило б?
Ти... Через Сідона і взагалі?
Усе гаразд.
Тільки він сам мене запросив на танець. Він мене.
Я б не пішла, якби думала, що ви з ним...
Аякже. Усе гаразд.
Бо для мене наша дружба – на першому місці.
Ми не заручені. Я з ним не заручилася,
мама про це що чотири хвилини нагадує.
Річ у тім, що ми не знаємо, правда?
Ніколи не знаємо.
Ану ж це наша історія кохання?
Моя з ним.
Це Сідону вирішувати.
В Англії самовпевненість вважають непривабливою,
тому він вирішить.
І все залежить від того, що його цікавить: краса і шарм чи...
Чи що?
Те, що ти запропонуєш.
Дівчата! «Сардини»! Ви де?
Ми всі шукаємо Мейбл.
Дівчата! Гра почалася.
Мейбл, ми йдемо.
- Бігом. - Униз.
Ліззі! Де твоя сестра-бешкетниця?
Не наглядаєш за нею?
Мейбл – майстриня хованок по кутках.
І де вона? Нагорі?
Вітаю.
Я вдавав, що шукаю вашу сестру.
Он як?
Боюся, що насправді я шукав вас.
Можемо пошукати разом.
Мені теж подобається тиша.
Ми зʼясували, надіюся,
що я великий прихильник кидання туфельок у торти,
лазіння по будинках і такого іншого. Великий прихильник.
Але просто гуляти в тиші також...
А я давно не лазила по будинках.
Мейбл могла б сховатись у цій кімнаті?
Треба подивитися.
Немає.
Зачините двері?
Знайшла.
Сядь отам.
- Сядеш поряд? - Зніми свою сукню.
Власне, це не моя сукня.
- Ми не знали, що буде хтось... - Ти хочеш?
Знімай.
Повільніше.
Ви неначе іншою мовою говорите.
Кончіта й усі ви.
Гучно.
Ось Кончітина мова.
Вона безстрашна.
Вона дивовижна.
Ти її зневажаєш?
Ні.
Але навряд чи вона розуміє людей, які обрали самотність,
краще, ніж розуміє, що таке лорд.
Річард?
Він лише чоловік.
А Кончіта вміє бути собою.
Як добре, коли знаєш, що це означає.
Думаю, рано чи пізно ти розберешся в собі.
Це була твоя сестра?
Вона зайнята – свариться з Джинні через твого брата.
Що? Сідона?
Вони його не знають.
Я чула, він загадковий.
Він чудовисько.
Не ворухни ані мʼязом.
Коли ви поїхали в Корнволл, Лондон спустів.
Та невже?
Цілковито.
Він втратив значення, бо ж поїхала та, з якою я хотів його розділити.
Ця людина – з минулого, з балу.
Її вже, може, й немає.
Агов. Що ви...
- Увага. Ховаймося. - Я шукала вас.
Яку гру ви ведете, Лоро?
Завдання дуеньї – не гратися.
Що ви робите?
Самі сказали ховатися.
Ви комусь махаєте?
- Оце? - Так.
Це невимушена поза.
Я так завжди стою.
Ви розслаблені.
Допомогти?
Так, будь ласка.
Вибач.
За що?
Просто мені хочеться просити у тебе вибачення.
За те, що рука зачепилася за перголу?
Нен, я ніколи не зустрічав людини, з якою так легко бути щирим.
Хіба це не дивно?
Підемо спати?
У нас є кращі заняття.
- Що може бути краще? - Побачиш.
Що сталося, Нен?
Просто Джинні бовкнула дещо, і...
І все це так важко осягнути,
я не знаю, що мені робити.
Я можу допомогти?
Ніхто не зможе.
І Джинні каже, не можна розповідати.
Я впаду в очах того, кому розповім.
Я ж ніби чітко дав зрозуміти,
що я дуже високої про тебе думки.
А ще я трохи знаю, як це, коли всі погано про мене думають.
Справді?
Усі ми робили вчинки, якими не пишаємося.
Моя мати – не моя мати.
Це так сміховинно.
Фактично я не та, ким себе вважала.
Матінка...
Місіс Сент-Джордж, вона простила татові,
принаймні зовні, як завжди прощає, і прийняла мене.
Але всіх подробиць я не знаю...
Джинні вибовкала, бо вона все знала.
Усі вони знали.
Оце якраз чи не найгірше.
Брехня. Змова і брехня. Між ними всіма.
То твоє народження не...
Мати й батько не були...
Люди поставляться з осудом. Як завжди.
Але цей секрет.
Вони все життя приховували.
Памʼятаю одну дівчинку в Саратозі,
її звали Емі Фейрчайлд,
вона народилася поза шлюбом,
тому її обзивали, як тільки могли.
А ще трохи через її волосся,
дуже неслухняне. Їй з ним було несолодко.
Просто коли згадували її імʼя, в людей робилися такі міни...
На прийомах вона сиділа збоку,
наче обведена колом, у яке ніхто не ступав,
бо ми всі знали, як складеться її життя.
Вона б не стала нормальною, бо як?
А тепер... Тепер я замість неї.
Я Емі Фейрчайлд,
і бувають дні, коли мені байдуже до зачіски,
а в інші дні я годинами її вкладаю.
Але ж ми всі такі різні.
Вибач. Не варто мені було... Я...
- Ти не думай, що я... - Що ти, ні.
Усе гаразд.
- Може, ми... - Так, уже пізно.
Мені треба йти. Я думаю, нам...
Думаю, треба.
Лорд Сідон пішов спати.
Просив переказати, що побачиться з вами за сніданком.
Ти репетирувала свої па.
Нарешті Англія така, як я сподівалася.
Я не хочу бути Емі Фейрчайлд.
То не будь.
Але щітку для волосся ти ж узяла?
Воно в тебе трошки...
Нен.
Принаймні тепер ми обидві знаємо, а мені невимовно шкода.
Не наполовину. Я всією душею шкодую.
Мене такий смуток бере.
Не сумуй...
це не пасує до твоєї сукні.
А хто вона, якщо не матінка?
Я не знаю.
Чесно.
Був один лист.
Я шукала в татовому столі льодяники
і прочитала кілька уривків. Імені не бачила.
Лише кривдні слова про тата і...
домовленість про грошову винагороду.
Вони мене викупили?
Матінка так розлютилася, побачивши, що я читаю.
Нен, серйозно, якщо ти їй скажеш, вона...
- Вона просто... - Не скажу.
Закриймо цю скриньку, добре? Так?
Не скажемо жодній живій душі, і все буде як раніше.
Нен. Прости мені.
- Доброго ранку. - Вітаю.
Доброго ранку.
Далеко від дому все таке нереальне.
Я знав. Знав, що це жахлива правда.
До весілля я підозрював, що до кінця життя муситиму
перепрошувати за Кончіту,
і слід було повірити чуйці.
Факти невблаганні: є жінки, а є дружини.
У Нью-Йорку було казково, але немов не насправді.
Саме так, удаваність, щоденна облуда.
А в повсякденному житті, я думаю, матінка має рацію.
Кончіта тут чужа.
І своєю не стане.
Але вона як залежність.
І я кохатиму її все життя. Ніколи не розлюблю.
Хіба б я зміг? Це як перестати дихати.
Нен, дорогенька.
Учора...
ти дивилася на Діка, коли я танцювала?
Йому ж сподобалося?
Що таке?
Я не з тих дружин, які вимагають помічати нові рукавички.
Звісно, не з тих.
Чи сидіти поряд і милуватися мною, поки я сплю.
Але я милуюся дитиною, поки вона спить.
Боже.
Після її народження я в такому сумʼятті.
Я їй потрібна, а мені не дозволяють про неї дбати.
А ще все тіло болить, і мені якось так...
Ти говорила з Діком?
Я хочу, щоб він мене жадав, а не жалів.
Чи, що найгірше, – соромився.
Я б нізащо не поїхала в Корнволл, якби не змусили.
Я знаю, Нен. Знаю.
Потрібен новий план, от і все.
А доти я лише всміхатимуся. Він не повинен бачити, що ламає мене.
Слухай, Нен,
коли почнеш собі когось шукати, якщо такий день узагалі настане,
знайди того, хто не вимагатиме фальшу.
Кому я зможу довіряти й розповідати секрети.
Хто слухатиме.
І розумітиме, що я хочу почути.
Мила Нен, я дуже тебе люблю,
але боюся, тобі доведеться знизити рівень сподівань.
Трошечки.
Можемо поговорити?
Усе нормально. Я не злюся.
Це не те, що...
Неважливо. Справді.
- Авжеж, він обрав тебе. - Ні. Не обрав.
Нічого не було.
У жодному разі це не щось більше, аніж...
Усе скінчено.
- Кепсько. - Непогано.
Шампанське. Одинадцята ранку, ми дочекалися.
- Так. - Чудово.
Нетерплячий корок!
Дік, ти бачив?
На жаль, мій чоловік не вміє мене задовольняти,
коли йдеться про ранкове шампанське.
Міс Сент-Джордж.
Дозволите?
Міс Сент-Джордж, я насолоджувався
всі минулі тижні нагодою ближче вас пізнати.
Я давно чекав зустрічі з жінкою, яка навіє мені думки про шлюб.
Чи станете...
Чи станете ви моєю дружиною?
- Серйозно? - Цілком.
- Тоді так. - Так?
Я згодна. Згодна.
Не переживай.
А спитаєте ще раз у присутності моєї матері?
Нен.
Поздоровляю.
Сюрприз.
Нен, я виходжу заміж!
- Кончіто. - Мої вітання!
- Ми будемо дружинами. - Боже мій.
Джинні.
Я дуже радий, що ви отямилися після вчорашнього дуркування.
Я знову нормальна.
- Ви уявляєте? - Добре.
Я ж казала...
Шампанського.
У мене буде невістка. Ми з Джинні станемо сестрами.
- Надіюся, ти не думаєш... - Ти точно...
Поздоровляю, Джинні.
Цілий лорд.
- Вибач, що я... - Ні.
Ти мені вибач.
Я шкодую.
Але слухай.
Після всього я не знаю, чи Сідон...
Тобто цікаво, чи...
Коли уявляєш, як це – бути його дружиною...
Я вийду за нього і доповім.
Справді.
А ти впевнена?
Не сумніваєшся?
- Учора нічого не було. - Нічого.
Ти так сказала.
Просто я...
Я дуже не хочу, щоб ти розчарувалася.
Не псуй мені щастя.
Зазвичай у нас Нен затьмарює радість сумнівами,
але вона тримається дивовижно.
Можеш просто порадіти за мене?
Хоч сьогодні?
Тео.
Вітаю.
Привіт. А яким ви тут вітром?
Далебі, на мене це зовсім не схоже.
Я простежив увесь ваш шлях із Корнволлу.
- Зустріньмося біля брами. - Добре.
Сер, мем, ходіть-но хутчіш.
Карета герцога Тінтаджелу – на підʼїзній дорозі.
Герцог? А він чого тут?
Бідолашна Джинні.
Тут герцог, а вона вже заручена.
- Швидше. - Ходімо.
Чому герцог приїхав у Раннімід?
А де Нен?
- Господи. - Бігом, Кончіто.
- А як ви взагалі? - Добре. Вже значно краще.
- Важко було вас відшукати. - Вірю.
А де ви були?
Та так, там.
На нескінченному святі у подруги.
А якби вони зараз були з нами, ваші друзі,
як би ви мене представили?
Як свого друга-художника, який любить ховатися за живоплотом.
Маєте повне право здати мене в поліцію.
Можливо, проте я...
Я надзвичайно рада вас бачити.
Тому спершу прогуляймось,
а потім я, можливо, викличу правоохоронців.
Нен, я маю... Будь ласка...
Ви шкодували, що не можете залишитися в Корнволлі назавжди.
Це правда.
- А світська метушня вас не цікавить? - Аніскілечки.
Як на мене, це вкрай незвично.
Дівчата, яких я зустрічав, не мислять і не говорять так вільно й пристрасно.
Як на простого художника, на мене б і не глянули.
- Поганого художника. - Ви прекрасно малюєте.
Суть у тому...
Я скажу, поки ніхто не зіпсував цю мить.
Я міг би вдати, що проїжджав мимо
чи роздивлявся рослини в саду.
Але насправді я виїхав з Тінтаджелу ще вдосвіта
з цілком свідомим наміром.
Це сміховинно, авжеж.
І я перепрошую, що все так блискавично.
Але я мушу.
Мені це необхідно.
Я думаю, що ви надзвичайна. Достеменно.
Тоді, на пляжі, ми з вами мали цей...
Мені здалося, що ви теж відчули.
Можливо.
І якщо ми за спільною згодою могли б завжди плавати в морі,
ховаючись від життєвих нісенітниць,
і байдуже, хто що подумає...
Чи зробите ви мені честь, ставши моєю дружиною?
Переклад субтитрів: Олена Любенко