Не вдивляйся в чайник, бо не закипить.
Вони спізнюються.
Ще кілька годин, і сюди зʼїдуться найкращі люди Нью-Йорка.
Я б сказав, що найкращі люди Нью-Йорка вже тут.
Сукню помнеш.
Дякую, містере полковнику, сер.
Байдуже мені, хто там прийде.
Хоча місіс Перамор відписала, що вона в передчутті прийому.
Але мені байдуже до них усіх.
Що ж, Патті, в обох донечок тріумф.
Навіть журналісти пронюхали, що герцог приїжджає.
ГЕРЦОГ У НЬЮ-ЙОРКУ ЛЮБОВНА ІСТОРІЯ РОКУ
Будеш моїм товариством на час, поки Тео немає. Тобі нудно?
Анітрохи.
А мені нудно. Хоч зазвичай з тобою цікаво.
Я надіялася на легку бесіду,
але в тебе напрочуд мало сороміцьких історій.
Я просто втомився. Пізно лягаю. Ви знаєте, як це.
На жаль, тепер не знаю.
Але річ не в тім. Ти закохався?
Що, вибачте?
Твоя мати так тримала плечі, коли познайомилася з батьком.
Травмувалася на танцях, знаю я її.
Ґай, спитаю лагідно: чому ти тут сидиш, з такими плечима?
Чого ти чекаєш?
Тео – герцог, біднятко.
Він мусить нести тягар чекання відповідної дівчини.
Не знаю, чи ти помітив, але ти не такий важливий.
Ну дякую.
Якщо тобі вона підходить,
не будь як твій батько, що чекав, поки життя станеться саме.
Твоя мати брала життя за роги.
Познайомившись з батьком біля озера,
вона не сиділа, чекаючи, коли він до неї прийде.
Вона освідчилася в коханні листом,
написала його там же, на березі, і наказала вручити йому.
Твоя бабуся була шокована.
Але батько... він любив її все життя.
Ми всі її любили.
Життя без любові проживаєш лише наполовину.
Дозволь запевнити з вершини свого величного віку:
до смерті тобі ще довго, а до старості – ще довше.
Передай картоплю.
- Дякую. - Прошу.
МОЇЙ НАЙДОРОЖЧІЙ НЕН
ПОЧУТТЯ ДО ТЕБЕ
БІЛЬШЕ НЕ МОЖУ ПРИХОВУВАТИ
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕДІТ ВОРТОН
МИСЛИВИЦІ
Так-так-так, і як називається таке спізнення?
- Кицю. Вітаємо вдома. - Привіт, тату.
Нен. Мої дівчатка.
Вона кумедно перебирає руками?
Ідіть, ідіть.
Мої донечки.
Мої дівчаточка вдома.
- Полковник. - Так.
Місіс Сент-Джордж. Дуже радий з вами познайомитися.
Ця радість цілком взаємна.
Дай обніму!
Дуже приємно.
А Джинні знайшла собі лорда.
Поглянь, Медісон-авеню.
Ми заберемо ваші валізи.
Ні, не хочемо обтяжувати, тому зупинимося в «Ґранді».
У «Ґранді». Яка втіха.
- Хтось хоче привітатися. - Усі приїхали.
- Потримаєте? - Так. Будь ласка.
Міс Тествеллі, обидві мої дочки щасливі, влаштовані,
і все завдяки вам.
Так.
Ми робимо все можливе. Але я розумію, це не те, до чого ви звикли.
Усі меблі ми вибирали самі,
а картини, на жаль, анітрохи не старі.
- То голуб у клітці? - Так.
У нас буде прийом, з наїдками, гостями...
Ми знаємо, що таке прийом. А навіщо він?
Щоб вітати вас удома.
Нам стільки людей відповіли на запрошення, ви не уявляєте.
Астори, Кліффорди. Може, навіть Перамори.
Але чому голуб у клітці?
У місіс Купер-Локгарт була чапля. Це повʼязано з тим, що птахи – це шик.
А кольорова гама в мене – голубина.
Прекрасно. Хто готовий по-чоловічому випити,
подалі від цього щебету? Джентльмени.
Дівчата, швиденько. Вам треба помитися.
Вибач. Я не знала, що буде прийом...
Я заінтригований. Голубів у якийсь момент випустять?
А місіс Хтось-Хтось привезе чаплю?
Я думаю, все можливо.
Люба, йди. Гості от-от почнуть прибувати,
- а я хочу тобою похизуватися. - Чому?
Бо я – твоя мати.
Подивіться, хто псує репутацію.
Ліззі!
Ліззі.
- Як я за вами скучила. - Привіт.
- Як приємно вас бачити! - Чим займаєшся?
- А точніше, з ким займаєшся? - Так!
Хто цей щасливець, через якого ти нас відцуралася?
Я не цікавлюся хлопцями й шлюбом.
Ліззі? Хто викрав Ліззі?
Скоро почнеться свято.
Тому ходімо вас усіх одягати.
Рада тебе бачити вдома.
Джентльмени, прошу.
Вибачте. Я вручив вам телеграму.
- Так, сер. - Віддайте її мені.
Вона потрібна. Маю забрати...
Її довгенько переписували. І коштувала недешево, така довга.
Ясно.
Аякже. Так, вона була велика.
Дуже вам дякую.
Вибачте, що...
НЬЮ-ЙОРК – СПЛАЧЕНО
ҐАЙ
МІС АННАБЕЛЬ СЕНТ-ДЖОРДЖ МІСТО НЬЮ-ЙОРК
Дві мої улюблені танцівниці. Ідіть, розважайтеся.
Герцог!
А як правильно, герцог чи ґерцоґ?
Байдуже. Бачу, ви пʼєте. Вибачте, що це не чай.
А Нен до нас приєднається?
Вона десь та й знайде пригоди на свою голову.
А як вам вдалося переконати нашу вільнолюбну крихітку сказати «так»?
Щойно зробила перший крок, її ніхто не міг зловити.
Я надіюся крокувати з нею пліч-о-пліч.
Чудово. Гарні слова. Пощастило ж Нен.
Місіс Перамор, ласкаво просимо. Я знаю, яка ви популярна.
Ми б такого не пропустили.
Бачу, у вас голуби.
У Асторів були тільки канарки, і вигляд у них був кепський.
У канарок чи в Асторів?
У всіх.
Поздоровляю, місіс Сент-Джордж. У вас великі досягнення.
Нен?
Тоді я просто зачекаю тут.
Нен, ти обіцяла не сьогодні.
Опинившись у цьому домі, я не можу натягнути на обличчя маску.
Дівчата.
Я за них дуже рада.
Голуби – це перебір, як на мене. Але Патриція не соромиться надмірностей.
А в Нью-Йорку хтось соромиться?
А от я б на її місці...
- Ліззі, якби ти не... - Розчарувала сімʼю?
Усіх нас підвела?
Надумала, невідь чого, занедужавши чи від надміру збудження,
поїхати звідти, то ми теж організували б такий прийом.
Я просто кажу. Ти підкорила всіх на тому балу, на сходах.
Усі так казали. І якби ти погодилася вернутися в Англію і спробувати...
- Що? - Вона відмовляється.
Познайомилася з королевою і думає, що нею стала.
- Може, якби мої дочки були більш... - Поступливі?
- Слухняні? - Привабливі!
Ну от, ви мене довели. Я це сказала. Привабливі.
- Мені треба знайти Джинні. - Ліззі, чекай.
Я просто кажу, якби ви були відкритіші до цього дійства,
це могло бути наше свято.
Надіюся, без голубів?
Голуби – це занадто, ясна річ.
У пристойному товаристві напоїв не пʼють.
А я думаю, напої таки пʼють, матінко.
Мейбл, я теж була молода і думала, що все знаю.
На жаль, мало-помалу людина усвідомлює, що нічого не знає.
Коли інші повернуться в Англію, ти залишишся зі мною.
Що? Ні, я не можу.
Якщо Ліззі тут, то й ти теж.
Що люди скажуть? «У неї дочки на різних континентах?».
Твоя сестра нам усім зіпсувала свято.
Мамо, прошу, вона...
Нен, що сталося?
Усі зібралися внизу.
Я вам ніхто. Ви ніколи не були моєю матірʼю.
Усе, що ви мені розказували все життя, було цілковитою...
Джинні, спускайся, будь ласка.
Пробачте. Це я в усьому винна.
Люба, ми не шукаємо винних. Спускайся і насолоджуйся своїм святом.
Плечі назад. Вище голову.
Вибачте!
Вибачте.
Здається, ми не знайомі.
- Елізабет. Ліззі. - Дуже приємно.
Ось ти де. Прошу вибачення.
- Я там... Ти відпочиваєш? - Так.
Щойно познайомився з Елізабет.
Але ти знаєш Ліззі. Вона зупинялася у вашому домі, була в Ранніміді.
У ті вихідні там було багато людей.
Авжеж, я...
Біганина, метушня.
Усе як розмита пляма.
Вибачте, я...
Перепрошую.
Якби я не народжувалася, якби взагалі не існувала...
Прошу, не треба.
Було б легше. Краще для вас з татом.
Напевно, вся сімʼя шепотілася, штовхалася ліктями,
замовкала, коли я заходила в кімнату.
Такого не було ніколи.
Чому ти брехала? Щоранку прокидалася і весь день мені брехала.
А на другий день прокидалася і знов мене обманювала.
- Люба, ми робимо помилки. - Ти робиш помилки.
Я не твоя. У мене не твої очі.
Не твої руки. Не твої ноги.
Не дивно, що в дитинстві я трималася близько до тата.
Мені було так соромно, що радію, коли він вертається додому.
Але це тому, що він мій тато, а ти – ніхто. Ти ніхто.
- Зачекай... - Я думала, тут мені полегшає.
Якщо я з тобою поговорю...
Але ти хизуєшся мною перед усім Нью-Йорком і змушуєш брехати,
і я бачити тебе не можу.
Нам треба заспокоїтися. Дорогенька, іди сядь.
Батько розважає Тео. А ми можемо просто поговорити.
Ти примушуєш мене брехати Тео.
Як він одружиться, не знаючи, хто я?
Коли я сама не знаю, хто я? Усе моє життя – брехня.
Я розкажу йому правду.
Нен? Нен?
Нен.
Місіс Сент-Джордж, чи можу я...
- Ось ти де. Я збиралася... - Лавініє, не зараз.
Тео.
Ось вона, я ще не бачив
- красивішої матері нареченої. - Не треба. Де Нен?
- Ти ж знаєш, пора... - Не зараз.
Леді та джентльмени, ми знаємо, як ви засмутилися,
бо весілля року не відбудеться.
Тож у вигляді компенсації
допоможіть, будь ласка, по-нью-йоркськи щиро привітати
лорда й леді Сідон.
Справжній перший танець буває тільки в Нью-Йорку.
Ану, Патті, покажімо дітям, як це робиться.
Трейсі, нам треба поговорити.
Прийми від мене руки!
А хай йому грець, Патті.
Не хотіла танцювати, то так би й...
Нен знає.
Мабуть, вони вирішили, що нам буде краще...
Виставитися напоказ? З фальшивим першим танцем?
Цілком доречно, бо в Америці все навколо – репродукція.
А герцог знає?
Сказала, що розповість.
Тоді вона дурепа. Вона його втратить.
Герцог нізащо не одружиться з такою дівчиною.
- А як же вона? А як же я? - Гаразд.
Я залагоджу.
Трейсі, це не той випадок, коли ти підеш і насмішиш її.
Ви разом посмієтеся над усіма,
над тим, яка я вічно дурненька й кумедна.
У цьому винен тільки ти.
Ти хоч уявляєш, чим ми пожертвували задля твоєї цілковитої впевненості,
що тобі можна все, що заманеться?
Коли я дивлюся на той прийом,
з усіма тими орхідеями, наїдками, меблями,
то не здається, що хтось чимось жертвує.
Мене ті меблі не обходять ані на грам!
Ти зробив з нас брехух!
Я боролася за збереження цієї сімʼї і боротимуся далі.
І якщо все буде добре, то тільки тому, що я так зроблю.
Люблю Нью-Йорк!
А Нью-Йорк любить тебе.
Я тут можу дихати.
Почуваюся вільним.
Як тоді...
Коли я був малий і міг бігати
цілісінький день,
перш ніж влізти в ці тісні штани.
Ти мені подобаєшся у вільніших штанах.
Памʼятаєш ті ночі перед весіллям?
І пообіддя.
І ранкові години.
Може, ми...
У будинку Сент-Джорджів?
Ну, Кончіто, це ж Америка.
Країна вільних.
Ходімо.
- Джинні. - Ось і ти.
- Ми хотіли поздоровити. - Поздоровляємо.
Ти вийшла за справжнього англійського джентльмена. За лорда, не менше.
- І ми чули, що ви... - Одружилися потайки!
- Це так романтично. - Казково.
То як там Англія? Ти живеш у палаці?
Там усе дуже старе?
Дуже, але старе й прекрасне, а не старе й брудне.
У лордів і леді вишуканий смак.
Я завжди знала, що Джинні далеко піде.
- Не казала, але думала. - Точно.
- І я теж. - А ця сукня, Джинні, така елегантна.
Така елегантна.
Так, я вже сказала.
Ліззі, яку гру ти затіяла?
Якщо ми застрягнемо тут з матірʼю, я помру.
Не помреш.
Як ти знаєш? Можу й померти.
- Усе це здавалося таким знайомим і... - Безпечним.
- Так. А тепер... - Стало інакше.
Ти все ще дуєшся, бо Сідон обрав її?
Мейбл, ти дуже схожа на матір, хоч тобі цього ніколи не зрозуміти,
бо ти взагалі нічого в цьому житті не тямиш.
ПАРАДНИЙ ВХІД
- Розкажіть нам щось про свій... - Великий замок.
- Насправді це не замок. - А як називається?
Тінтаджел... Замок.
Напевно, Сент-Джорджі не вірять своєму щастю.
Роззирніться. Усе це такий грубий несмак, правда? Ці нові гроші.
Можна сказати, що вся Америка – це нові гроші.
Даруйте, я маю знайти наречену.
КОНФІДЕНЦІЙНО
ВІДПРАВНИК – ҐАЙ ТВОРТ, ЕСКВАЙР
Захочеш оплатити якісь рахунки – вперед.
- Не соромся. - Джинні казала про листи.
Зі старінням цікава штука. Історії, які ти вважав давно забутими...
Вони знову вигулькують, і від цього тобі не завжди комфортно.
А що ти відчуваєш?
Хочеш, щоб я про почуття говорив? Ти вся в матір.
Сказати правду?
Старість.
Я почуваюся старим, Нен.
У молодості це здається неможливим.
Але так, як ти почуваєшся, бігаючи, сміючись
і танцюючи з подругами...
Настане день...
коли ти шукатимеш це відчуття скрізь.
Спитай моїх однолітків.
Усі ми тільки вдаємо з себе дорослих.
Коли в тебе пасок випирає,
волосся рідішає,
і раптом юна красуня всміхається тобі, хихоче з твого жарту...
Чоловік не винен, що помічає такі речі.
Та вона й хоче, щоб ти помітив.
А тимчасом так,
твоя мати – найгарніша жінка в країні,
але вона втомлюється, капризує. Тому інколи...
Де вона? Моя рідна мати.
Ох, серденько...
Родичі повідомили, що її не стало, невдовзі після твого народження.
А ким вона була?
Ми...
Вона була...
Це було давно. І...
Яка вона була з себе?
По-моєму, вона була дуже вродлива.
Це я знаю напевне, бо...
Подивись на себе.
Як її звали?
Нен, я її до пуття не роздивився.
Нен.
Вдалині від Нью-Йорка й матері я значно вільніша, щоб бути собою.
Ну я думаю.
А я за тобою зовсім не скучала.
Ну...
а в Англії є інші такі, як ми?
Як ти?
Бачила б ти їх усіх.
Жодної такої, як я, нема.
Дякую.
ОТРИМАНО
Моя найдорожча Нен,
я більше не можу приховувати свої почуття до тебе.
Я слабкий. І заплутався.
Але цього не скажеш про моє кохання до тебе.
І що вона сказала?
Я розмовляла з обома. Вона не говорила, а він не слухав.
Сказав, що красунечки на нього зиркають у надії, що він помітить.
І це не його вина.
Як матінка це терпить?
Думаю, вона просто якось живе собі.
У шлюбі до такого звикають.
Тато завжди буде нестерпний.
Але, Нен, матінка, наша мама, вона...
вона тебе любить усією душею.
Люба, не втрачай обличчя.
ГАЗЕТИ
В АНГЛІЙСЬКОГО ГЕРЦОГА – НАРЕЧЕНА З НЬЮ-ЙОРКА
ДІВЧИНА З САРАТОГИ ВІЗЬМЕ ШЛЮБ З АНГЛІЙСЬКИМ ГЕРЦОГОМ
ГЕРЦОГ – ШЛЮБ – ГЕРЦОГИНЯ
Вас покликали до гостей.
Наче я теж людина.
- А Мінні... - Міцно спить нагорі.
Тут він такий безтурботний.
Жодне з тих дітей ніколи не буде безтурботне.
Вони росли в домі Бріттлсі. Тому, на жаль, це неможливо.
Вони там...
згасають.
Треба тікати якнайдалі від його рідні.
Леді Мерабл, даруйте на слові,
однак лорд Річард – англієць, первісток і лорд.
Але подивіться на нього. Чому б йому не обрати таке життя?
У тому домі він не завжди це відчуває, але в Англії він має владу.
Жоден англієць не обере свободу замість влади.
Ти вже перекусила?
Безумовно, ти маєш рацію.
Я робила помилки. Часто.
Але я не повірю матері, яка скаже, що не помилялася.
І я дуже старалася. Чесно.
Нехай я не носила тебе в животі.
Але з тої самої миті, як тебе побачила, запевняю – я ношу тебе отут.
День, коли ти в мене зʼявилася,
був найкращий і найважчий у моєму житті.
Моє серце було розбите через батька.
Але моє стареньке серце гадки не мало, що в нього попереду.
З твоїми оченятами, пальчиками.
І ніжками, такими пухкенькими в моїй руці.
Не кажи, що в тебе не мої очі,
бо я вдивлялася в них ночами, коли ти не засинала.
І пальці в тебе мої, бо я цілувала їх, знову і знову.
Ти оселилася в моєму серці,
і воно стало значно більшим, світлішим і набагато важливішим.
Коли ти була отака на зріст і хотіла залізти високо,
а ти завжди хотіла...
я відверталася, щоб ти не бачила, як мені страшно.
- Ти боялася? - Серйозно?
Я мати й жінка.
А обидві ці ролі страхітливі, кожнісінького дня.
Але я не хотіла, щоб ти читала на моєму обличчі, що я боюся за тебе.
Я так хотіла, щоб ти була безстрашна.
А якби ти знала, якби ми розказали,
ти стала б Нен з таємницею.
Нен з питаннями. Нен, яка почувається інакшою.
А я хотіла, щоб ти була Нен.
Може, це помилка, але я імпровізувала в процесі.
А тато каже, що всі на світі
лише вдають із себе дорослих.
Він має рацію, безперечно.
Хоча деякі з нас удають старанніше, ніж інші.
Люба, а стосовно Тео...
Може здаватися, що це брехня,
це навіть можна назвати брехнею, якщо пошукати визначення в словнику, але...
ти його втратиш.
І я не вважаю брехнею спробу захистити людину, яку ти любиш.
Це нормально – відвертатися, щоб приховати, що тобі страшно.
Але Тео чесний. Він не такий, як тато.
Може, ти й миришся з постійною брехнею,
- і тебе це влаштовує, але... - Не влаштовує.
Люба, ви з Джинні повинні це знати.
Мене це зовсім не влаштовує.
Але це моє рішення.
Я не хочу все життя борсатися в брехні.
Я розумію, ти відверталася, щоб я стала хороброю. Але я вже хоробра.
Здебільшого. А ти й досі стоїш, повернувшись спиною.
Ось вона нарешті, моя доня.
З нами герцог і його «герцогеса».
Ви маєте потанцювати. Вперед, ми вже зачекалися.
Полковнику, а чому ви вирішили,
що молодим хочеться бути з нами, старими?
Вони юні, закохані. Ви ж памʼятаєте, як це.
Ідіть усі танцювати, у нас же нью-йоркське свято.
Нен йому розкаже.
І підозрюю, що правильно зробить.
Тео, помалу, не так швидко.
З тобою все добре? Щось сталося?
Я кохаю тебе, Нен.
Я тобі потрібен?
Ти хочеш мене?
Скажи.
Так. Я тебе хочу.
Іди сюди.
- Я скучила за тобою. - Жахливо, правда?
Слухай, я все хотіла... Люба, яке воно, подружнє життя?
Я щаслива.
Коли ми разом, лише вдвох,
- він такий турботливий. - Я рада.
- Він до мене ставиться як... - Як до леді?
- Авжеж. - Справді?
Безперечно. Поглянь. Я леді Сідон.
Ти залишила мене самого. Знову.
Вибач. Я хотіла поспілкуватися...
У своєму домі, зі своїми родичами,
з якими зовсім нелегко, як я вже зрозумів.
Таке враження, що цей галас, постійні нагадування про те, хто я...
Ти вийшла за мене заради титулу?
Ні, ясна річ. Я кохаю тебе.
Цей прийом для мене принизливий. Принизливий.
Такі вульгарні хвастощі,
ніби на нашу честь, але огидна демонстрація поганого смаку.
Я думав, що заслуговую на більшу повагу.
- Не розумію. - Від тебе, своєї дружини,
і від твоєї матері.
Ось як вона вирішила представити нового зятя
Нью-Йорку – виставивши напоказ мене і мій титул. Яке приниження.
Ти все правильно кажеш. Мені дуже шкода.
Неприємно це казати, але твоя мати повинна просити вибачення.
За цей прийом. Фарс із першим танцем.
За всю цю виставу. Нехай перепросить.
Але ти ж не вимагатимеш від неї справжнього вибачення?
Я тебе ні до чого не змушую.
Тео.
Перш ніж підемо туди, я маю тобі щось розказати.
- Я хотіла сказати... - Ти щаслива? Я маю на увазі, зі мною.
Авжеж.
То не кажи, якщо цим можна все зіпсувати.
Справді?
Одружімося скоріше.
Так буде нормально?
Мамо.
Цей прийом, усе це дійство, цей вечір просто...
Кричуща демонстрація поганого смаку.
Ви були в Англії, знаєте правила поведінки.
Джеймс заслуговує на більшу повагу.
Ви його зганьбили. І мене теж.
Тож я буду вдячна, якщо ви попросите вибачення.
Джинні, любов моя, що на тебе найшло?
Треба всіх терміново вертати до танцю.
Місіс Сент-Джордж, безмежно дякую вам за це прекрасне свято.
Завдяки вам ми з дружиною відчуваємо, що нам тут раді.
Авжеж, вам раді. Це рідний дім Джинні.
Мабуть, тебе все ще нудить після морської подорожі.
Це свято,
як і взагалі все наше життя, націлене на щастя.
Скоро я стану герцогинею,
і мене прийматимуть у домах королівських осіб усіх рангів.
Але я не думаю, що їм вдасться мене чимось вразити,
бо наша матінка...
Моя матінка – королева.
Плечі назад. Вище голову.
Джинні, ти маєш рацію.
Увесь цей прийом недоречний і відгонить поганим смаком.
Власне, в цій залі я пишаюся тільки вами, дівчата.
Вами обома.
Але я залишу собі вибачення і сором
за ті роки, коли я ще переймалася думкою інших.
А ще – за той вечір у Саратозі, коли я видерлася на стіну
і ненароком сяйнула ношеними панталонами перед мером.
Лавініє, перебувати на цьому прийомі – нижче нашої гідності.
- Але це твій прийом. - Просто вийдемо з зали.
- Добре. - Ходімо...
Лавініє, думаєш, усе буде добре?
Гадки не маю. Жоднісінької.
Трейсі не завжди хороший чоловік.
Хороший чоловік – велика рідкість. Що ми вдіємо?
Докладемо всіх зусиль, щоб бути дорослими.
Я не можу просто переїхати в Нью-Йорк.
Чому? Прошу тебе, Дікі. Ми ж можемо залишитися.
Я не можу жити в тому домі.
І не дозволю, щоб твоя рідня погасила вогник у Мінні.
Ти вирішив, що не маєш вибору. Твоє право.
Але в мене вибір є.
Тільки треба вирішити, що я оберу.
Матінко, я повернуся в Англію з дівчатами. Щоб бути з Джинні.
Знайти собі чоловіка, якщо вийде. А Мейбл може поїхати зі мною.
Ліззі, так тримати.
Я в тебе вірю. Вірю.
- Дякую. - Нема за що.
Герцогине Нен, коли вертаємося в Англію?
Ліззі, слава богу.
Мамо, сьогодні...
У тебе все добре, Мейбл? Так?
- У моїх дочок усе має бути добре. - Дуже добре.
Але, мамо, послухайте. Нагорі...
Мейбл, надінь шаль правильно, та й по всьому.
Як ми знайдемо тобі чоловіка, якщо ти носиш її на одному плечі?
Я так розумію, Нен йому не розповіла?
Усе-таки породичаємося з герцогом?
Трейсі, я так більше не можу. Кінець.
Думаєш, на тебе хтось подивиться, якщо ти будеш сама?
Чи хоча б відчинить тобі двері?
Патті, тебе й у Саратозі не приймуть.
А ще сама знаєш, яка ти часом безтолкова.
Тобі нізащо не вижити.
Ясна річ, вона спитала про неї. Про рідну матір.
Ти ж не розповів правду?
Звісно, ні. За кого ти мене маєш?
Переклад субтитрів: Олена Любенко