Хубаво е, че в Англия има специална Нощ на огъня.
Винаги ли празнувате у Гай? - Всяка година има голямо парти.
Къде са всички?
Странно, че никой не ни посреща. Няма и други гости.
Обикновено е доста шумно.
Ето го! Гай! Радвам се да те видя. Липсваше ни.
Ето го, отново тук след Ню Йорк.
Добре сте ми дошли.
Другите са вътре.
Не виждаме никого от прислугата. Камериерите къде да сложат...
Горе. Ще им покажа.
Нан?
Гледаме да не разпитваме за... - Къде е прислугата?
Засега тук съм само аз, докато ремонтират къщата.
Вече сте тук!
Бяхме до лабиринта. - Мейбъл не можа да го намери.
Тогава как ли ще излезе от него?
И така, Нощта на огъня бе любима на майка ми.
Месеци планиране, огромно пиршество, стотици гости.
А сега сме само ние? - Да, реших да е по-скромно.
Но трябваше да отбележа деня.
Всички ще трябва да помагаме, но така беше и навремето.
Мама ни караше да цепим дърва. - Ще помогна. Мога да го правя.
Не се очаква дамите да ги цепят.
Защо не се очаква? - Защото приготвят карамел в кухнята.
За предпочитане е пред мръзненето на студа.
Добре. Ще се разменим.
Как си? Всичко наред ли е?
Нещо лошо ли казах?
Сигурно ти е тежко днес.
Спомените за майка ти навярно са...
Спри!
Трябва да...
Сега ще ти...
Лявата ръка се слага отзад.
Така. А после...
По-ниско. Завърташ брадвата и я стоварваш. - Добре.
Завърташ и я стоварваш.
Разбра ли? - Да.
Замахваш по-леко.
Много добре.
Затова го организирах.
Този уикенд.
Обичам да си я спомням. И ценя болката, която ми носят спомените.
Защото най-много ме е страх от болката на забравата.
Що за жена беше?
Сякаш бе от огън. Така ми изглеждаше.
Преливаше от енергия, топлота. И неочаквани пориви.
Отказваше да бъде обикновена.
А и баща ми не го очакваше от нея. Бяха равностойни партньори, приятели.
И аз винаги съм искал същото.
Извинявай. - Недей.
Трябва да се връщам. Извинявай.
ПО РОМАНА НА ЕДИТ УОРТЪН
Готово ли е?
Не помниш ли как проверяваше майка ми?
Не! Стига, Джини!
Боже! - Да видим дали е готово.
Тук ли е забавата?
Здравей.
Не съм готвач, но това не ми прилича на карамел.
Маршмелоу е.
Мама го печеше на огъня. Ще ти хареса, ще видиш.
Много е вкусно. - Само трябва да поотлежи.
Извинявай. Муха.
В края на лятото уж изчезват, но все се навърта по някоя.
Да досажда.
Простете, това ли е... - Лейди Хоупли.
Вратата беше отворена, но нямаше кой да... - Джийн? Какво правиш тук?
Поканата загатваше за голямо парти, но изглежда ремонтирате?
Закъснях ли? Или подраних?
Почетната гостенка! Радвам се да ви видя, лейди Хоупли.
Гай тъкмо ми разправяше, че ви очаква с нетърпение.
Джийн, той не ви ли предложи помощ за багажа?
Липсват му обноски, но с времето ще ви допадне.
Простете, улисах се. Тио, ще ми помогнеш ли?
Благодаря.
Получи се неловко за всички.
Ако знаех, че ще е скромно, нямаше да я каня.
Каниш я от мое име? - Реших, че би искал да я опознаеш.
Ти не пожела. - Защото съм глупак, разбира се.
Джийн е много приятна, не мислиш ли? Красива, от порядъчно семейство.
Защо да не я опознаеш? Не си се залетял да ухажваш друга девойка.
Това ще бъде стаята ви.
Дано ви е удобно. - Благодаря ви.
Ще се видим долу.
Ще ме разведете ли, преди да идем при другите?
Ще ми се да разгледам. - Боя се, че трябва да подготвя огъня.
Разбира се! Има много за вършене. - Нали съм сам.
Ами тогава... - Заповядайте.
Обяснете ми, този Гай е измислил кладите ли?
Не, опитал се е да взриви парламента с клада.
Така ли беше? - Не.
Нямало е клада, просто така го отбелязваме.
Защо честваме взривяването на парламента? - Той не е успял да го взриви.
Типично за Англия. Провалил се е, но да го отпразнуваме!
Джийн май се почувства неловко. - Гай сигурно я е предразположил.
Показва й всеки сантиметър от спалнята.
Защо заблуди Джийн, че Гай я е поканил? - Ако знаеше, че съм аз, нямаше да дойде.
Това, че аз не я пожелах, не значи, че не е идеална за Гай.
Тя не ти е шапка, която да подмяташ, защото не ти става.
Знам. - Унизително е да дойдеш непоканен.
Да остане неомъжена, е доста по-унизително.
Защо се ядосваш толкова? Гай е най-добрият ми приятел.
Не искаме ли да е щастлив като нас?
Разбира се. Още повече искам Джийн да е щастлива.
Тогава какъв е проблемът?
Здравей.
- Извинявай.
Мини е... - Г-ца Тествали каза, че Мини е...
Казах на другите, че си била на почивка.
Защото предпочетох да не им казвам истината,
че с Мини сте се изнесли.
Да, разбира се. Така ще е най-добре.
Да дойда другата седмица?
Да, когато пожелаеш. - Когато ти е удобно.
Ела сутринта, докато тя закусва. Разбира се, всичко ще е в лиги.
Тогава престани да точиш лиги.
Търсех къде да се уединя, но виждам, че сте заели най-хубавото място.
Има място и за вас.
Божествено е, нали?
Да се чувстваш сит, е най-страхотното усещане, нали?
Да, хубаво е.
А какво ще кажете за любовта?
Мислите, че любовта е по-хубава само защото цял живот сте сит.
За нас е по-различно. - За американците ли?
За жените.
Учат ни да стоим гладни.
Да потискаме апетита си, за да сме възможно най-слаби
и някой мъж да ни забележи.
Но не виждам логиката. Да изчезнеш, за да те забележат?
Няма логика.
Изпитах голямо облекчение, когато престанах да си търся съпруг.
А и сега мога да си позволя да ям сладко.
Каквото и да ви е накарало да престанете, радвам се, че ви прави щастлива.
Щастлива - едва ли.
Имаше един мъж,
на когото се доверих, а не трябваше.
Накара ме да изпитам срам и страх.
И не знам как да се отърся.
Някой тук, в Англия ли? - Не.
В Ню Йорк.
Ако позволите...
Мисля, че сте на прав път.
Не казахте, че сте сторили нещо срамно, а че той ви е накарал да изпитате срам.
Така беше.
И оттогава нося този срам в себе си.
Но мисля, че този срам може би е за него.
Не е нужно да го изпитвам.
Затова избирам
да го загърбя.
Извинявай, Джийн.
Чух, че си тук. Мислех, че си с Гай.
Той изобщо не подозираше, че ще идвам.
Стори ми се странно, че ме кани.
Не бързах да приемам, но майка ми научи за поканата
и знаеш какво става после.
В един момент дори мъжете, които не те интересуват, те отбягват.
Значи Гай е глупак. Всички казваха, че си красавицата на сезона.
Не си ли разбрала? Това вече не е достатъчно.
Гледах как сестрите ми се омъжват.
Не просто научих правилата в брака, а ги овладях до съвършенство.
Но пристигнаха американките и правилата се промениха.
Сега мъжете харесват предизвикателни момичета.
Искат съпругите им да са самоуверени.
Цял живот ме учат да бъда по-тиха от водата.
А сега всички се чудят защо не ме чуват.
Отначало не понасях това,
че изричат мислите си на глас и се отдават на всяка прищявка.
Но кога за последно си се смяла като тях? - Когато бях малка.
Преди смятах, че някой трябва да ги научи на обноски.
А сега?
Питам се дали не трябва ние да се учим да живеем.
Правилата са прости. Който стигне в центъра, намира факлата.
И после с нея пали кладата.
Момичета, на вас ви е за пръв път, даваме ви преднина. Въпроси?
Да. Мейбъл пита къде е лабиринтът.
Старт! - Насам е, хайде.
Насам.
Джини, знам къде е изходът. Къщата е празна.
Размахай кърпичката над плета, ще те намеря и ще се измъкнем тайно.
Мейбъл?
Мисля си за теб
от онази вечер в Тинтажел.
Лейди Онория, да не би да флиртуваш?
Наистина флиртуваш. Радвам се за теб.
Да не ти се киха?
Не.
Джеймс иска да я размахам над плета, за да ме намери и да се измъкнем тайно.
Колко романтично.
Макар да е егоистично, признавам, че това ме натъжава.
Напоследък рядко се виждаме.
Нали? Почти никога. - А времето лети тъй бързо.
Скоро ще си замина.
А с Джеймс ще сме заедно колкото искаме.
Винаги може да изпуснеш кърпичката някъде.
Неволно, разбира се.
Не, няма как. Не бих могла.
Старт!
Хайде. - Назад!
Говоря сериозно.
Ехо?
Има ли някого?
Аз съм.
Нан?
Сам ли си?
Да. - Чудесно.
Нима?
Просто си мислех за онова, което ми каза
за брака на майка ти и баща ти.
Как са били равностойни партньори и че искаш същото за себе си.
Да? - И че онова,
което искаш от брака, е да имаш верен приятел.
А приятелите би трябвало да са непринудени, когато са заедно, нали?
Би трябвало да се радват, когато се виждат и са заедно.
Не трябва да се чувстват неловко. Но не мисля, че с Джийн сте приятели.
За какво си се смял с нея? Какво си споделял с нея?
Не виждам логика да се ожените.
Не смятам да се женя за нея или за друга. Защо се интересуваш толкова от брака?
Не се интересувам. - Нали ще се омъжваш?
Да. - Въпреки телеграмата ми.
Не разбирам защо те интересува... - Каква телеграма?
Онази телеграма.
Не я ли получи в Ню Йорк? - Не.
Никаква телеграма не съм получавала.
Какво пишеше в нея?
Стой там.
О, боже!
Този лабиринт сякаш не иска да намерим изхода.
Какво ти е?
Нан?
Бързо! Надясно ли да свърнем? - Да, нали ти казах!
За бога! Има ли година, в която не си печелил?
Да, прав си. Не е честно.
Познавам лабиринта, както познавам Гай.
Разбира се. Има ли изненадани?
Какво? Всяка година!
Ще пийнем ли?
Да го отпразнуваме, преди да изпепеля Гай.
Скъпа, чудесно решение беше да направим езеро в нашия величествен дом.
Идеалното решение. Имаш безупречен вкус, скъпа.
Завесите, които избра за салона, са разкошни.
Мил роден дом.
По-малък е, отколкото го помня. - Но е каквото ни трябва.
Става доста късно.
Да се оттеглим в покоите си.
Наистина ли си готова да се оттеглим?
Готова съм.
Какво мислиш, че е писал в телеграмата? - Не знам.
Знаеш, Нан. Няма как да не знаеш.
Не би пратил тайна телеграма отвъд океана, за да пише какво е ял.
Може и така да е, защото сме приятели, и то близки.
Но докато цепехме дърва, изпитах нещо. Толкова съм объркана!
Сподавих го, но после го видях с Джийн.
Изпита ревност? - Разбира се, че не!
Може би. - О, Нан. Знаех си!
Значи си влюбена в Гай Туорт?
Не бива да съм влюбена. Той ме ядосва повече от всички други.
Е, понякога с него се смеем, докато останем без дъх.
Но между тези мигове на радост има много други на гняв и раздразнение.
Ти описваш любовта. - Не, любовта е спокойствие и стабилност.
Любовта е инфаркт.
Тя е най-хубавото и най-лошото.
Любовта те кара да мразиш някого от дъното на душата си,
но да останеш и миг без него, е най-болезненото нещо на света.
Кончи, трябва да кажеш на Дик, че още го обичаш.
Нан, сега не говорим за мен и Дик, а за теб и Гай.
И Тио. Предстои да се оженим. - Сигурна ли си?
Така мислех. Може ли човек да е напълно сигурен?
Днес Тио говореше за Джийн, сякаш е някаква вещ.
А Гай е просто... - Много е чаровен.
Да. Сговорчив. - И внимателен.
Той е като нас. - Не е ли вбесяващо?
Откъде накъде Гай ще ми пише телеграма!
Че те обича? - Да! Как смее!
Не ми излиза от ума и трябва да разбера какво пише в тъпата телеграма!
Да, трябва. Нан? Само внимавай. И трябва да си сигурна.
Все пак е някак вълнуващо. Така си е!
Лъжеш, Лизи Елмсуърт! - Не, спомням си, сякаш беше вчера.
Джони Болдуин заяви, че ще направи повече салта
от всеки в Саратога, и ти реши да го обориш.
Целият град ти видя фустите. - Не бих го сторила. Аз съм дама.
Дама, която прави 13 салта.
Дори 14.
Джеймс ще побеснее, че избягах.
Но си струваше.
Какво пишеше в телеграмата? - Моля?
Е, да, както обикновено, си непоносим във всяко отношение.
Що за дързост! Сгодена съм за приятеля ти. - Известно ми е.
При това щастливо сгодена. Защо въобще да разговарям с теб?
В Рънимийд си тръгна на пожар, след като ти споделих тайната си.
Ала се върнах да се извиня. Почти веднага, но вече се беше сгодила.
Колко удобно.
Вся смут в душата ми с цепенето на дърва
и с възвишени речи как искаш да се влюбиш в равностойна жена. Как смееш!
Чуй ме, Нан. - Не, късно е.
Къде бяха тези чувства при запознанството ни?
Когато се спусна от прозореца? И танцувахме на стълбището?
Да! - Когато се гледахме и се смеехме?
Бяхме като стари познати и мислехме, че няма нищо невъзможно.
Че заедно можем да отидем навсякъде и да правим всичко.
Да живеем в дворец или на дърво,
стига да се смеем, да танцуваме, да се целуваме,
да се опознаваме и пак да се целуваме.
Нан, осъзнах, че съм влюбен до полуда в теб.
И то още от мига, в който те видях.
Нан! Чакай!
Нан!
Моля те, хайде да...
Ето ви и вас.
Показвах на Нан оградената градина.
Любимото място на майка ти.
Лизи и Джини още ги няма, така че решихме да играем покер.
Ще играеш ли? - Не знам.
Не си длъжен. Знам, че за някои рискът е по-голям.
Финансовият риск. Нан, ти ще играеш ли? Не ти се налага да си пестиш парите.
Ще играя.
Отлично.
Да, и аз ще играя. - Чудесно.
Мога да ти помогна. - Няма нужда.
Знаеш, че печеля от 15 години.
Побеждавал си ме неизменно всеки ден в много отношения.
Но няма да е все така.
Цял куп пари. Честито. Радвам се, че спечели.
Може да наемеш отново част от слугите. Знаем, че не са в отпуск.
Може дори да не си търсиш богата американска съпруга.
Затова отиде в Ню Йорк, нали?
За да запазиш семейните имоти.
Не е ли така?
Но ти трябваха само няколко добри ръце.
Още не съм свалила моите карти.
Аз печеля.
Което е странно, защото ми се струва, че нямам абсолютно нищо.
Нищичко.
Да си спомним Гай Фокс и неговото осуетено предателство.
Каква съм глупачка. Повярвах ти, че търсиш партньор, а не съпруга.
Реших, че имаш мироглед като моя, а ти си ми казвал каквото искам да чуя.
Не, Нан. - Но най-лошото е,
че ме заблуди, защото отново ти се доверих.
Не съм споделяла тайните си с друг.
Мислех, че сме приятели, и за един кратък миг се ужасих,
че сме и нещо повече.
Но истината е, че не сме нито едно от двете.
Извинявай. - Защо?
Избягах. Разочаровах те, както правя толкова често.
Никога не си ме разочаровала.
Не плачи, Джини. Не мога да те гледам такава.
Ела тук.
Сбогувай се с приятелите си.
Ще се видим в стаята и ще обсъдим нещата, нали?
Добре. - Върви.
Да беше ми казал.
Портретите на майка ти.
Нямаше да дам да ги продадеш.
Не само портретите, Тио.
Продадох цялата къща. Изгубих всичко.
Затова и устроих празненството.
За да се сбогувам.
Аз мога да ти помогна. - Не мога все да вземам от теб, Тио.
Не искам.
Джийн е чудесно момиче.
Джеймс?
Съжалявам. Пусни ме да вляза, моля те.
Наред ли е...
Ти си тръгна. - Реших, че ще усетят отсъствието ни.
Ти ми вдъхваш смелост.
Наистина. Не съм срещала по-смел човек от теб.
Но си тръгнах. И те изоставих.
Реших, че си искала да се върнеш в къщата, преди децата ни да се приберат от училище.
Онория.
Малкият Уилям обича да свири на пиано. - Онория, престани! Моля те!
Защо?
Защото е абсурдно и глупаво.
Не бихме могли да имаме деца.
Това е само игра.
Не разбираш ли? Целият ни живот е преструвка.
Приятелките ми могат да танцуват, да се кискат,
да си държат ръцете пред хора и никой не възразява.
Не им се налага да са смели. Всички ги хвалят.
Получават пръстен и тържество и не са срам за родителите си.
Онория, всичко това не ми се случва за първи път.
И всъщност ме отегчава. Преструвките ме отегчават.
Нан, исках да ти се извиня.
Днес сякаш не съм на себе си.
Не си ли?
Отношението ми към Джийн и нещата, които казах след покера.
Не искам да съм такъв.
Истината е, че винаги малко съм завиждал на Гай.
Харесва се на всички с лекота заради характера си, а не заради титли.
През целия си живот съм имал влияние, но не и контрол.
А любовта, която изпитвам към теб,
нейната сила и мощ ме оставят без дъх.
Не мога да я контролирам и ужасно ме е страх
да не те загубя.
Превод на субтитрите Живко Тодоров