Je úžasné, že má Anglie noc vyhrazenou pro ohně.
A vždycky slavíte u Guye?
Každý rok. Vždy je to obří párty.
Kde jsou všichni?
Divné, že nás nikdo neuvítal. A nejsou tu další hosté.
Bývá to dost bouřlivá akce.
Tady ho máme! Guyi! Ráda tě vidím. Stýskalo se nám.
Tady ho máme, rovnou z New Yorku.
Vítejte. Oba.
Ostatní jsou uvnitř.
Nepotkali jsme nikoho z tvého personálu. Kam mají mí komorníci...
Ach, ano, do patra. Zavedu je tam.
Nan?
Všichni se snažíme neptat na...
Kde jsou sluhové?
Teď jsem tu jen já, během rekonstrukce domu.
Tady jste!
- Byly jsme omrknout labyrint. - Mabel ho ani nenašla.
Těším se, až se z něj bude snažit dostat.
Tak tedy, noc pálení ohňů byla matčina oblíbená.
Měsíce plánování, bohatá hostina, stovky hostů.
A tohle jsou všichni?
Jo, tentokrát je v komorním duchu. Ale nemohl jsem letos vynechat.
Tak musíme všichni přiložit ruku k dílu, ale o to přeci šlo.
- Matka nás vždy nechala štípat dřevo. - Pomůžu. Dřevo naštípu.
Od dam se to samozřejmě nečeká.
Proč samozřejmě?
Ty v kuchyni připravují melasový karamel.
Což je jistě mnohem příjemnější než venku v chladu...
Fajn. Prohodíme se.
Nejsi... Je všechno v pořádku?
Řekla jsem něco?
Dnešek musíš nést dost těžce.
Vzpomínky na matku jsou jistě...
Přestaň!
Musíš...
Já to jen...
Levou ruku musíš dát dolů.
Přesně tak. A pak...
Níž.
- Pak máchneš a sekneš dolů. - Fajn.
Máchnout. A seknout dolů.
Dobře.
- Jo? - Ano.
A pak máchni pozvolněji.
- Výborně. - Jo.
Proto jsem to zorganizoval.
Tenhle víkend.
Rád na ni vzpomínám.
A té bolesti ze vzpomínání, té si cením.
Protože to, čeho se děsím, je bolest ze zapomnění.
Jaká byla?
Byla to ohnivá žena. Tak působila.
Sršela energií. A vřelostí. A neustále překvapovala.
Avšak odmítala být podřízená.
Můj otec to od ní neočekával. Byli si rovni. Byli nejlepší přátelé.
A přesně to jsem vždy chtěl i já.
Já... Já...
Promiň.
Neomlouvej se.
Měl bych se vrátit do... Promiň.
AUTORKA KNIŽNÍ PŘEDLOHY
BUKANÝRKY
Je to hotové?
Nepamatuješ, jak to matka zkoušela?
Ne! Jinny, přestaň!
- Bože! - Musíme to ověřit, Lizzy.
Takže tady to žije?
Ahoj.
Já tedy nejsem kuchař, ale tohle jako melasový karamel nevypadá.
Je to totiž žužu.
Dělala ho matka, opékali jsme ho na ohni. Bude ti chutnat.
Výborné.
Jen ho musím nechat odstát.
Pardon. Moucha.
Koncem léta už by měly být pryč, ale pořád se tu nějaké potloukají.
Otravné.
- Promiň, je to... - Lady Hopeleighová.
Hlavní vchod byl otevřený a nikdo tu...
Jean? Co tu děláš?
Z pozvánky plynulo, že je tu velká párty, ale zdá se, že probíhá rekonstrukce.
Jdu pozdě? Nebo možná brzy?
Čestný host!
To jsem rád, žes dorazila. Guy mi říkal, jak moc se těší na tvůj příjezd.
Jean, to se ani nenabídl, že ti vezme zavazadla?
Je nezdvořák, ale až ho poznáš, zlepší se to.
Pardon. Ztratil jsem pojem o čase.
Theo, pomohl bys mi?
Děkuji.
To bylo trapné pro všechny strany.
Nezval bych ji, kdybych věděl, že jde o komorní setkání.
- Proč zveš lidi mým jménem? - Já myslel, že bys ji rád líp poznal.
- Tys o to nikdy nestál. - Ale já jsem vyhlášený trouba.
A Jean je docela milá, nemyslíš?
Krásná a z velmi vážené rodiny.
Proč bys ji neměl chtít poznat?
Žádnou jinou teď přeci nemáš.
Tak tohle bude tvůj pokoj.
Snad se ti v něm bude líbit.
Díky.
Takže se uvidíme dole?
Třeba bys mě nejdřív mohl provést. Moc ráda bych to tu viděla.
Bohužel... Musím toho ještě hodně připravit...
- Jistě. - Když jsem na to sám...
- Je tu plno práce... - Docela.
- Tak já tedy... - Ano, prosím.
Abych si to ujasnila, tenhle Guy vymyslel pálení ohňů?
Ne, pokusil se pomocí vatry vypálit parlament.
- Je to tak? - Ne.
Tehdy nehořely vatry. Tak slavíme až dnes.
Nač slavit vypálení parlamentu?
Jemu se ho vypálit nepodařilo.
To je tak anglické. Nešlo mu to. Tak to oslavme.
Snad je Jean v pořádku. Zdála se trochu nesvá.
Guy ji jistě ukonejšil. Zdá se, že jí názorně ukazuje, kde má postel.
Proč jsi dělal, že je pozvánka od Guye?
Sotva by přijela, kdyby věděla, že je ode mě.
Že jsem ji nechtěl já, neznamená, že není vhodná pro Guye.
Ona není klobouk, který odhodíš, protože ti nesedí.
- Ne, já vím. Já jen... - Je ponižující objevit se nezvaná.
O nic víc než načínat další sezónu neprovdaná.
Proč tě to tak vytáčí?
Guy je můj nejdražší přítel.
Neměl by být tak šťastný jako my?
Ano, ovšem. A Jean to přeju ještě víc.
Tak v čem je problém?
Ahoj.
- Ahoj. - Promiň.
- Minnie je asi... - Minnie je prý...
Ostatním jsem řekl, že sis vyjela na venkov.
Protože mi přišlo lepší neříkat pravdu.
Že jste se s Minnie odstěhovaly.
Ano, ovšem. Tak je to asi nejlepší.
Ale můžu příští týden na návštěvu?
- Kdykoli. Přijď... - Jak ti to bude vyhovovat.
Třeba ráno, až bude snídat.
Všechno bude oslintané.
Tak bys měla přestat slintat.
Chtěl jsem se zašít. Ale vidím, že už sis nejlepší místo zabrala ty.
Vejdeš se.
Že je to lahoda?
Cítit se plná je ten nejlepší pocit vůbec, nemyslíš?
Jo, moc fajn pocit.
Ale co třeba láska?
Myslíš, že je láska lepší, jen proto, že jsi plný celý život.
My to máme jinak.
Američani?
Ženy.
Učí nás být hladové.
Nedbat té nezměrné chuti, abychom byly co možná nejnicotnější,
aby si nás všimli muži.
Ale nedává to vůbec smysl.
Vytrácet se, abychom byly vidět?
Ani trochu.
Spadl mi kámen ze srdce, když jsem přestala usilovat o manžela.
Úleva a zároveň pamlsky.
No, ať tě přimělo přestat cokoli, jsem rád, že jsi díky tomu šťastná.
To úplně nejsem.
Byl jeden muž...
kterému jsem důvěřovala, a neměla jsem.
On...
On ve mně vyvolal pocit hanby. A strachu.
A já nevím, jak to změnit.
- Někdo tady v Anglii? - Ne. Ne.
Doma v New Yorku.
Jestli mohu...
Myslím, že už odpověď znáš.
Neřeklas, žes ty udělala něco hanebného, ale že pocit hanby v tobě vyvolal on.
To vyvolal.
A tu hanbu v sobě od té doby nosím stále.
Ale...
Ale vlastně možná ta hanba patří jemu.
A mně nenáleží.
Je na mně...
Abych ji nechala plavat.
Promiň, Jean, já jen...
- Říkali, žes přijela. Proč nejsi s Guyem? - Neměl ani tušení, že přijedu.
Guyovo pozvání bylo zvláštní.
Ani se mi ho přijmout nechtělo, ale dozvěděla se to má matka a...
- Tobě to vysvětlovat nemusím. - Ne.
Je na pováženou, když bere nohy na ramena i muž, o nějž nestojíš.
Tak to je Guy hlupák.
Bylas ozdobou plesu. Říkal to každý.
Tys to neslyšela? To už zdaleka nestačí.
Viděla jsem, jak na to šly mé starší sestry.
A ta pravidla jsem se nejen naučila, já je dovedla k dokonalosti.
A pak přijely ony. Ty Američanky. A pravidla se změnila.
Muži teď preferují ženy, jež jim oponují.
A od svých manželek chtějí, aby byly sebevědomé.
Celý život mi říkali, ať se nevyjadřuji.
A teď se každý diví, proč mě neslyší.
Já jejich příjezd nemohla vydýchat.
Jak nahlas říkaly, co si myslí, a daly průchod každému vrtochu.
Ale kdy ses naposledy smála jako ony?
Naposled jako malá.
Zprvu jsem si myslela, že se potřebují naučit, jak se chovat.
A teď?
Možná se my potřebujeme naučit, jak žít.
Pravidla jsou prostá.
První uprostřed najde pochodeň. Kdo najde pochodeň, podpálí oheň.
Děvčata, vy dostanete náskok, protože jste tu poprvé.
Dotazy?
Ano. Mabel by ráda věděla, kde je ten labyrint.
A...
start!
Tudy, pojď.
Tudy.
Jinny, znám cestu ven. Dům je prázdný.
Tímhle zamávej nad keři a já přijdu.
Pak se spolu vytratíme, ano?
Mabel?
Myslím na tebe...
od té noci na Tintagelu.
Lady Honorie, ty flirtuješ?
No ano. Děláš mi radost.
Jde na tebe kýchnutí?
Ne.
James chce, abych jím zamávala nad keři, aby mě našel a mohli jsme se vytratit.
Jak romantické.
I když popravdě, sobecky, bych byla trochu smutná.
Poslední dobou se sotvakdy vidíme.
- Já vím, skoro vůbec. - A čas ubíhá tak rychle.
Záhy budu v New Yorku.
A s Jamesem spolu doma můžeme být pořád.
Vždycky je asi možnost, že ten kapesník upustíš.
Samozřejmě nechtěně.
Ne, to bych neudělala. To bych nemohla.
A start!
- Do toho. - Zůstaň!
Myslím to vážně.
Haló?
Je tam někdo?
Já.
Nan?
Jsi sám?
Ano.
Fajn.
Opravdu?
Já jen...
Přemýšlela jsem nad tím, cos předtím řekl
o manželství tvé matky a otce a jak...
Jak si byli rovni
a že to tak chceš i ty.
- Ano? - A jak jsi řekl, že chceš
mít v manželce nejlepší přítelkyni.
A přátelé by v přítomnosti toho druhého měli být uvolnění, ne?
A měli by být nadšení z toho,
že se vidí a že jsou spolu. Neměli by se spolu cítit trapně.
Nemyslím, že jste s Jean nejlepší přátelé. Čemu ses s ní kdy smál?
Co jste spolu kdy sdíleli?
Nedává mi vůbec smysl, abyste se vy dva vzali.
Já si Jean vzít nechci.
Neberu si nikoho. Co tě tak zajímá manželství?
- Nezajímá. - Ale ty se budeš vdávat.
- Ano. - Přese vše, co jsem psal v tom telegramu.
- Takže nechápu, proč ti tak vadí... - Jaký telegram?
Ten telegram.
- Nepřišel ti do New Yorku telegram? - Ne.
Ne, nedostala jsem žádný telegram.
Co v něm stálo?
Zůstaň tam.
No panečku!
Nan, z těch labyrintů snad není cesty ven.
Co je? Co se děje?
Nan?
Rychle.
- Jdeme správně k východu? - Jo. Věř mi.
Pro Kristovy rány!
Byl někdy rok, abys nevyhrál?
Máš jistě pravdu. Není to férový závod.
Tenhle labyrint znám tak dobře jako Guye.
No jistě. Kdo by to byl řekl?
Co? Každý rok?
Napijeme se spolu?
Na oslavu... než Guye upálím.
Jak báječné rozhodnutí, drahá, zřídit na našem sídle toto jezírko.
Byla to skvělá volba.
Drahá, máš vytříbený vkus.
Ty závěsy, cos vybrala do haly, jsou rozkošné.
Všude dobře, doma nejlíp.
Pamatuji si ho větší.
Ale pro nás je ideální.
Připozdívá se.
Asi bychom se měly jít uložit.
Určitě chceš?
Uložit se?
Určitě.
- A co myslíš, že v tom telegramu stálo? - Já nevím.
Nan, ty to víš. Rozhodně to víš.
Neposílal by telegram přes půl světa, aby ti sdělil, co měl k snídani.
Možná ano, protože jsme přátelé. Dobří přátelé.
I když jedna chvíle při sekání dřeva byla zvláštní. Jsem zmatená.
Já prostě... Chtěla jsem to zarazit, ale pak jsem ho viděla s Jean...
- A žárlila jsi. - Ovšemže ne!
- Možná. - Ach, Nan. Já to věděla. Věděla.
Miluješ Guye Thwarta?
Nemůžu. To je všechno...
Štve mě víc než kdokoli na světě.
Ano, občas se smějeme a někdy to až nejde zastavit.
Ale tyhle chvíle radosti
střídá mnohem víc chvil mrzutosti a naštvání a...
- Nan, to popisuješ lásku. - Ne, láska je poklid. Láska je stabilita.
Láska je ohňostroj.
Láska je vůbec to nejlepší i nejhorší.
Láska je, když někoho nenávidíš až do morku kostí,
ale strávit jen minutu bez něj ti přitom působí ukrutnou bolest.
Conchie, musíš říct Dickovi, že ho pořád miluješ.
Nan, tady nejde o mě a o Dicka.
Jde o tebe a Guye a...
- A Thea. Máme se brát, a proto je to tak... - Jsi si jistá?
- Naprosto? - Já myslela, že ano.
Jak si kdy můžeš být jistá?
O Jean dneska mluvil, jako by byla věc.
- A přitom Guy... Je tak... - Tak okouzlující.
- Ano. A pohodový. - Pozorný.
- Je jedním z nás. - A to je hrozný.
Co mi Guy má co posílat telegramy o tom...
Že tě miluje?
- Jak může? - Já vím.
Na nic jiného nemyslím. Musím vědět, co v tom hloupém telegramu je.
To asi ano. Nan?
Buď opatrná. A ověř si to.
Ale je to fakt vzrušující. To teda jo!
Ano!
Lžeš, Lizzy Elmsworthová.
- Jsi lhářka. - Ne, vidím to, jako by to bylo včera.
Johnny Baldwin tvrdil, že udělá víc hvězd
než kdokoli v celé Saratoze, a tys ho prostě musela vyvést z omylu.
Celé město vidělo tvé spodní prádlo.
To bych neudělala. Jsem dáma.
Dáma, co udělá 13 hvězd v řadě.
V podstatě 14.
James bude bez sebe, že jsem utekla, ale...
stálo to za to.
- Co stálo v tom telegramu? - Prosím?
No samozřejmě, jako téměř vždy jsi naprosto nesnesitelný.
Kde bereš tu troufalost?
- Jsem snoubenka tvého nejlepšího přítele. - To je mi známo.
A jsem zasnoubená šťastně. Proč bych s tebou vůbec měla mluvit?
Po tom, cos mě opustil v Runnymedu. Já ti řekla své tajemství a tys prchl.
Ale vrátil jsem se ti omluvit. Skoro hned. A ty už jsi byla zasnoubená.
Jak příhodné.
Způsobil jsi všechen ten zmatek při sekání dřeva
tím proslovem, jak chceš milovat sobě rovnou. Jak se opovažuješ?
- Nan, poslyš... - Ne, už je pozdě.
Kde byly ty pocity a zmatek, když jsme se potkali?
Když jsi vylezla z okna?
- Ano! - Tanec na schodech?
- Ano! - Vzájemné pohledy. Společný smích.
Když se zdálo, že se dokonale známe a že je možné úplně všechno?
Že společně můžeme jít kamkoli, dělat cokoli. Ať v paláci, nebo na stromě,
dokud se budeme smát, tančit a líbat se
a objevovat a znovu se líbat.
Když mi došlo, Nan, že jsem do tebe zoufale zamilovaný.
A to hned od chvíle, kdy jsem tě spatřil.
Nan! Nan, počkej.
Nan. Nan.
Nan, jen... Nan, prosím, pojďme si...
Tak tady oba jste.
Jen jsem Nan ukazoval obezděnou zahradu.
Oblíbené místo tvé matky.
Lizzy a Jinny se ještě nevrátily, tak si chceme dát partičku pokeru.
- Přidáš se? - Já nevím.
Není to povinné.
Vím, že pro někoho je to riskantnější než pro jiné.
Finančně.
Nan, a ty si zahraješ?
Ty škudlit nemusíš.
Budu hrát.
Výborně.
Jo. Asi jo...
Výborně.
- Můžu tě založit, kdyby... - Není třeba.
Víš, že už 15 let vyhrávám.
Porážels mě dennodenně celý život.
V mnoha ohledech.
To se může změnit.
Spousta peněz. Blahopřeju. Jsem...
rád, že ti to vyšlo.
Třeba bys zas mohl přijmout nějaké služebnictvo.
Víme, že nemají dovolenou.
- Theo. - Nebo můžeš přestat hledat
tu bohatou americkou nevěstu.
Tos měl v plánu, ne? Když jsi jel do New Yorku.
Svatbou zachránit rodinné jmění.
Není to tak?
Ale stačilo ti jen mít šťastnou ruku.
Já ještě nevyložila karty.
Vyhrála jsem.
Což je divné, protože mám pocit, že nemám vůbec nic.
Naprosto.
Na připomínku Guye Fawkese. A jeho neúspěšné zrady.
Já hloupá ti věřila, když jsi říkal, že chceš partnerku, ne manželku.
Že jsem myslela, že vnímáme svět stejně. A tys jen říkal, co jsem chtěla slyšet.
- Bože, ne. Nan... - Ale nejhorší je,
žes to dělal, jen protože jsem ti zas věřila.
Řekla jsem ti to, co nikomu jinému.
Já tě měla za přítele.
A na okamžik jsem měla hrůzu...
že jsme něco víc.
Pravdou je, že nejsme ani jedno.
- Omlouvám se. - Proč se omlouváš?
Utekla jsem. Zklamala jsem tě, jako už tolikrát,
- a... - No tak.
Nikdy jsi mě nezklamala.
Neplač, Jinny. Bolí mě tě takhle vidět. No tak.
Pojď ke mně. Jen pojď.
Jdi se rozloučit s přáteli.
Sejdeme se v našem pokoji a všechno to probereme, ano?
- Dobře. - Dobře.
Běž.
Kéž bys mi to řekl.
Portréty tvé matky.
Nenechal bych tě je prodat.
Nejde jen o portréty, Theo.
Jde o celý dům. Přišel jsem o všechno.
To proto celá tahle párty.
Na rozloučenou.
Můžu ti pomoct.
Nemůžu od tebe dál brát, Theo.
A nebudu.
Jean je vážně moc milá.
Jamesi?
Je mi to moc líto, Jamesi. Prosím, pusť mě dovnitř. Prosím.
Je všechno...
Odešla jsi.
Aby nás nehledali.
Dodáváš mi odvahu.
Myslím to vážně.
Jsi nejodvážnější člověk, co znám.
Odešla jsem. A opustila jsem tě.
Předpokládala jsem, žes šla zpátky do domu,
než se naše děti vrátí ze školy.
Honorie.
- Jak malý William hraje na klavír, tak... - Honorie, přestaň! Prosím.
Proč?
Protože je to směšné. Je to trapné.
Jako bychom mohly spolu mít děti.
Ale je to jen hra.
Copak to nechápeš?
Předstíráme celý život.
Každá moje kamarádka se může smát, hihňat
a držet za ruce na veřejnosti a nikomu to nevadí.
Nemusejí být odvážné. Ony sklízejí obdiv.
Dostanou prsten a mají oslavu
a mají rodiče, co se na ně vydrží dívat.
Honorie, tohle pro mě není nové. Nic z toho.
A ve skutečnosti mě to nudí. Předstírání mě nudí.
Nan, chtěl jsem se... omluvit.
Dneska jsem nebyl sám sebou.
Nebyl?
Jak jsem se choval k Jean a co jsem říkal při pokeru...
Takový být nechci.
Pravou je, že jsem vždy trochu žárlil na Guye.
Je tak nenuceně sympatický díky tomu, jaký je, ne kým je.
Celý můj život je o moci, ale ne o kontrole.
A tahle láska, co cítím k tobě,
její moc, její síla, je ohromná.
Nemám nad ní kontrolu a trnu hrůzou...
Že tě ztratím.
Překlad titulků: Jiří Sailer