Man patīk, ka Anglijā ir nakts, kas veltīta ugunskuriem.
Un vienmēr svinat pie Gaja?
Katru gadu. Tā vienmēr ir liela ballīte.
Kur visi ir?
Dīvaini, ka mūs neviens nesagaida. Un nav arī citu viesu.
Parasti tā ir visai trakulīga padarīšana.
Tur viņš ir! Gaj! Prieks jūs redzēt. Mēs pēc jums ilgojāmies.
Te viņš ir. Pa taisno no Ņujorkas.
Laipni lūgti. Jūs abi.
Pārējie ir iekšā, tāpēc...
Nevaram atrast tavus kalpotājus. Kur maniem sulaiņiem...
O, jā, augšstāvā. Es viņiem parādīšu.
Nana?
Mēs visi cenšamies nejautāt par...
Kur ir kalpotāji?
Pagaidām te esmu tikai es, ziniet, kamēr māja tiek remontēta.
Jūs esat klāt.
- Bijām apskatīt labirintu. - Meibla nevarēja pat labirintu atrast.
Gribēšu redzēt, kā viņa centīsies no tā izkļūt.
Labi, tā, Ugunskuru nakts bija mātes mīļākie svētki.
Mēnešiem ilgi plānotas milzu dzīres ar simtiem viesu.
Un te ir visi?
Jā, tikai paši tuvākie.
Bet es nevarēju to laist garām.
Tāpēc visiem būs jāatrota piedurknes, bet tas jau tas labākais, vai ne?
Māte vienmēr lika skaldīt malku.
Es varu palīdzēt. Protu skaldīt malku.
Saprotams, dāmām malka nebūs jāskalda.
Kāpēc tas ir saprotams?
Gribēju teikt, ka parasti viņas virtuvē gatavo sīrupa īrisus.
Kas ir daudz patīkamāk nekā atrasties ārā aukstumā, tā man šķiet...
Labi. Mēs samainīsimies.
Vai jums... Vai viss kārtībā?
Vai kaut ko ne tā pateicu?
Jums šodien noteikti neklājas viegli.
Atmiņas par jūsu māti noteikti...
Stop!
Jums vajag...
Es vienkārši...
Kreisā roka jāliek apakšā.
Nu re. Un tad...
Zemāk.
Un tad atvēzējoties jāslidina uz leju.
Labi.
Atvēzēties. Un tad uz leju.
Labi.
- Labi? - Jā.
Un tad jāatvēzējas maigāk.
- Ļoti labi. - Jā.
Tāpēc to organizēju.
Šo nedēļas nogali.
Man patīk viņu atcerēties.
Un atcerēšanās sāpes. Es tās loloju.
Jo es baidos no aizmiršanas sāpēm.
Kāda viņa bija?
Viņa bija liesmojoša. Tā šķita.
Viņa bija pilna enerģijas. Siltuma. Un neparedzamā.
Un viņa nepieļāva, ka varētu būt kas mazāk.
Mans tēvs nekad to no viņas neprasīja. Viņi bija vienlīdzīgi. Labākie draugi.
Un domāju, ka arī es to vienmēr esmu gribējis.
Es... Es...
Piedodiet.
Neatvainojieties.
Man jāiet atpakaļ uz... Piedodiet.
PAMATĀ ĪDITAS VORTONES ROMĀNS
Vai gatavs?
Nu, vai neatceries, kā mana māte to pārbaudīja?
Nē! Džinij, beidz!
- Ak dievs! - Jāpārbauda, vai gatavs, Lizij.
Tad te ir īstā jautrība?
Sveiks.
Es, protams, neesmu pavārs, bet pēc sīrupa īrisiem neizskatās.
Nu, tās būs pastilas.
Māte tās gatavoja cepšanai ugunskurā. Tu būsi sajūsmā, apsolu.
Gardi.
Tagad tikai jāļauj pastāvēt.
Piedodiet. Muša.
Vasaras beigās tām būtu jāpazūd,
bet kāda vienmēr vēl kavējas.
Apnicīgi.
Atvainojiet, vai šī...
Lēdij Houplij.
Parādes durvis bija vaļā, un nebija neviena, kas...
Džīna? Ko jūs te darāt?
Pēc ielūguma šķita, ka būs liela ballīte, bet šķiet, ka notiek remonts.
Vai ļoti kavēju? Varbūt esmu par agru?
Goda viešņa! Prieks jūs redzēt, lēdij Houplij.
Gajs tieši man teica, cik ļoti gaida jūsu ierašanos.
Tā, Džīna, vai viņš nav piedāvājis palīdzēt ar bagāžu?
Viņš ir neaptēsts, bet ar laiku redzēsiet, ka nav tik traki.
Atvainojos, zaudēju laika izjūtu.
Teo, vai neiebilsti man palīdzēt?
Paldies.
Nu, tas bija apkaunojoši visiem iesaistītajiem.
Nebūtu viņu aicinājis, ja zinātu, ka būs tikai paši tuvākie.
- Kāpēc aicini kādu manā vārdā? - Iedomājos, ka gribēsi viņu labāk iepazīt.
Tu taču negribēji.
Nu, es, protams, esmu vispārzināms idiots. Turklāt Džīna ir visai jauka, vai ne?
Skaista un no ļoti cienījamas ģimenes.
Kāpēc lai tu negribētu viņu iepazīt?
Nav jau tā, ka tu iepazītu kādu citu.
Tā, šī būs jūsu istaba.
Es ceru, ka jums te būs ērti.
Paldies.
Tad tiksimies lejā?
Varbūt varat man visu izrādīt, pirms atgriežamies pie pārējiem?
Es gribētu redzēt dārzu.
Man diemžēl... vēl jāgatavo ugunskurs...
- Protams. - Tā kā esmu tikai es...
- Darāmā ir daudz, un... - Tieši tā.
- Nu, es tad... - Jā, lūdzu.
Tātad gribat teikt, ka šis Gajs izdomāja ugunskurus?
Nē, viņš mēģināja ar ugunskuru uzspridzināt parlamentu.
- Tiešām? - Nē.
Toreiz nebija nekāda ugunskura, mēs tagad tikai tā svinam.
Kāpēc jāsvin parlamenta spridzināšana?
Viņam neizdevās to uzspridzināt.
Angliskākā lieta, kas dzirdēta. Viņš to nespēja. Tāpēc svinēsim.
Ceru, ka Džīnai viss labi. Viņa šķita samulsusi.
Gajs noteikti viņu laipni uzņēma.
Šķiet, viņš pamatīgi izrāda guļamistabu.
Kāpēc liki Džīnai domāt, ka viņu aicināja Gajs?
Nu, šaubos, ka viņa būtu ieradusies, ja zinātu, ka aicināju es.
Un tas, ka es viņu negribēju, nenozīmē, ka viņa nav labs variants Gajam.
Viņa nav cepure, ko var mētāt apkārt tikai tāpēc, ka tev nepiestāv.
- Nē, es zinu. Es tikai... - Ierasties neaicinātai ir pazemojoši.
Nu, ne pazemojošāk kā vēl vienu sezonu palikt neprecētai.
Kāpēc tas tevi tā satrauc?
Klau, Gajs ir mans tuvākais draugs.
Vai negribam, lai viņš būtu tik laimīgs kā mēs?
Jā, protams. Un vēl vairāk gribu, lai laimīga ir Džīna.
Tad kur īsti ir problēma?
Sveiks.
- Sveika. - Piedod.
- Minija laikam... - Mis Testvelija teica, ka Minija...
Es pārējiem teicu, ka tu biji brīvdienās laukos.
Jo iedomājos, ka labāk būtu nestāstīt taisnību
par to, ka tu ar Miniju izvācies.
Jā, protams. Tā laikam labāk.
Bet es varēšu nākamnedēļ jūs apciemot?
- Jā, jebkurā laikā. Brauc uz māju... - Jebkurā laikā, kad tev ērti.
Vari braukt no rīta, kad viņa ēd brokastis.
Viss, protams, būs nosiekalots.
Nu, tad labāk beidz siekaloties.
Centos aizbēgt. Bet redzu, ka esat ieņēmusi labāko vietu.
Te ir vieta vēl vienam.
Vai nav pasakaini?
Būt paēdušam ir labākā sajūta, vai ne?
Tā ir laba sajūta.
Bet kā ar mīlestību?
Jums tikai šķiet, ka mīlestība ir labāka, jo visu dzīvi esat bijis paēdis.
Mums tas ir citādi.
Amerikāņiem?
Sievietēm.
Mums māca būt badā.
Ignorēt tās sāpes, lai būtu pēc iespējas tievākas,
tik tievas, lai vīrietis pamanītu.
Bet tas taču nav loģiski.
Pazust, lai tiktu pamanīta?
Itin nemaz.
Nevaru izteikt to atvieglojumu, kādu jūtu, kopš pārstāju piesaistīt vīru.
Atvieglojums un saldumi.
Nu, lai kas jums licis to pārtraukt, man prieks, ka tas dara jūs laimīgu.
Nezinu, vai esmu.
Bija kāds vīrietis...
kuram es uzticējos, bet nevajadzēja.
Viņš...
Viņš lika man kaunēties. Un baidīties.
Un es nezinu, kā to mainīt.
- Kāds šeit Anglijā? - Nē. Nē.
Ņujorkā.
Ja drīkstu...
Domāju, ka jums jau ir atbilde.
Neteicāt, ka izdarījāt ko apkaunojošu, teicāt, ka viņš lika kaunēties.
Tā bija.
Un kopš tā laika šis kauns ir manī.
Bet...
Domāju, ka laikam jau tas kauns pieder viņam.
Un ne man tas jāglabā.
Tā ir mana izvēle...
Atlaist to.
Piedod, Džīna, es tikai...
Dzirdēju, ka esi atbraukusi. Domāju, ka būsi ar Gaju.
Viņš pat nezināja, ka ieradīšos.
Man Gaja ielūgums šķita dīvains.
Es nesteidzos to pieņemt, bet uzzināja mana māte un...
- Tu noteikti zini, kā tas ir. - Jā.
Tas kaut ko nozīmē, ja pat tie vīrieši, kuri neinteresē, laužas prom no tevis.
Tad Gajs ir muļķis.
Tu biji sezonas skaistule. Visi tā teica.
Vai neesi dzirdējusi? Ar to tagad ne tuvu nepietiek.
Es vēroju, kā vecākās māsas spēlē laulības spēli.
Un es ne tikai iegaumēju noteikumus, es tos apguvu.
Un tad ieradās viņas, amerikānietes. Un noteikumi mainījās.
Tagad vīriešiem patīk meitenes, kas viņus izaicina.
Un viņi grib, lai viņu sievas ir pašpārliecinātas.
Visu manu mūžu man lika būt klusākai.
Un tagad visi brīnās, kāpēc mani nedzird.
Kad viņas ieradās, sākumā nespēju to izturēt:
viņas saka to, kas uz mēles, un dara to, ko grib.
Bet kad bija pēdējā reize, kad tu smējies tā kā viņas?
Tikai bērnībā.
Man iepriekš šķita, ka viņām jāmāca uzvesties.
Un tagad?
Prātoju, vai tās neesam mēs, kam jāmācās dzīvot.
Labi, noteikumi ir vienkārši.
Pirmais, kurš nokļūs vidū, atradīs lāpu. Kurš atradīs lāpu, aizdedzinās ugunskuru.
Meitenes, jums būs starta izrāviens, jo šī ir jūsu pirmā reize.
Jautājumi?
Jā. Meibla gribētu zināt, kur ir labirints.
Un...
aiziet!
Uz šo pusi, aiziet.
Uz šo pusi.
Džinij, es zinu ceļu uz izeju. Māja ir tukša.
Paņem šo, pavicini virs dzīvžoga, un es tevi atradīšu.
Tad varēsim kopā aizlavīties, jā?
Meibla?
Esmu domājusi par tevi... kopš tās nakts Tintadželā.
Lēdij Onorija, vai jūs flirtējat?
Tiešām. Man prieks par tevi.
Vai plāno šķaudīt?
Nē.
Džeimss grib, lai vicinu to virs dzīvžoga, tad viņš mani atradīs
un varēsim kopā aizlavīties.
Cik romantiski.
Lai gan, ja godīgi, tīri savtīgi es nedaudz bēdātos.
Pēdējā laikā mēs tik reti satiekamies.
- Zinu, patiesībā gandrīz nekad. - Un laiks aizrit tik ātri.
Drīz atgriezīšos Ņujorkā.
Un man ar Džeimsu ir visa mūžība, ko pavadīt kopā mājās.
Pieļauju, ka vienmēr jau ir iespēja, ka tu lakatiņu pazaudē.
Netīšām, protams.
Nē, es tā nedarītu. Nevarētu.
Un aiziet!
- Sākam! - Atkāpies!
Nopietni.
Kas tur?
Vai tur kāds ir?
Es.
Nana?
Vai esat viens?
Jā.
- Tas labi. - Vai tiešām?
Es tikai...
Nu, es tikai domāju par to, ko pirmīt teicāt
par jūsu mātes un tēva laulību un to, kā...
un to, kā viņi bija vienlīdzīgi
un kā jūs to vēlaties sev.
- Jā? - Un ka laulībā vēlaties
atrast labāko draugu.
Un draugu sabiedrībā taču jājūtas brīvi, vai ne?
Un viņiem jāpriecājas,
kad viņi satiekas un kad ir kopā.
Nekad nevajadzētu justies neveikli.
Un man nešķiet, ka jūs ar Džīnu esat labākie draugi.
Par ko jūs kopā esat kādreiz smējušies?
Ko esat viņai atklājis?
Man nešķiet, ka būtu loģiski jums abiem precēties.
Es neplānoju precēt Džīnu.
Es nevienu neprecēšu. Kāpēc jūs tā interesē laulība?
- Mani neinteresē laulība. - Bet jūs precēsieties.
- Jā. - Par spīti tam, ko uzrakstīju telegrammā.
- Tāpēc es neesmu drošs, kas jūs satrauc... - Pag, kādā telegrammā?
Tajā telegrammā.
- Jūs Ņujorkā nesaņēmāt telegrammu? - Nē.
Nē, es nesaņēmu nekādu telegrammu.
Kas tajā bija teikts?
Palieciet, kur esat.
Ak dieniņ!
Nana, sajūta, ka šie labirinti nemaz negrib, ka tiekam laukā.
Kas ir? Kas noticis?
Nana?
Ātrāk.
- Vai iesim pa labi līdz galam? - Jā. Pa labi. Es teicu.
Dieva dēļ!
Vai bijis kāds gads, kad neuzvari?
Tev, protams, taisnība. Cīņa nav godīga.
Zinu šo labirintu tikpat labi, cik pazīstu Gaju.
Protams. Kas to būtu domājis!
Ko? Katru gadu.
Iedzersim, labi?
Lai nosvinētu... pirms nodedzinu Gaju līdz ar zemi.
Cik labu lēmumu pieņēmām, mana dārgā,
izrokot mūsu muižā šo dīķi.
Izcils lēmums.
Tev, mana dārgā, ir nevainojama gaume.
Tie aizkari, ko izvēlējies viesistabai, ir brīnišķīgi.
Mīļās mājas.
Mazāka, nekā atceros.
Bet tieši tāda, kā mums vajag.
Kļūst vēls.
Varbūt dosimies gulēt.
Vai esi droša, ka esi gatava? Gulēšanai?
Pavisam droša.
- Un kā tu domā, kas bija telegrammā? - Nezinu.
Nana, tu zini. Pavisam noteikti zini.
Viņš nebūtu sūtījis telegrammu pāri puspasaulei,
lai pateiktu, ko ēdis brokastīs.
Varbūt būtu, jo esam draugi, labi draugi.
Lai gan bija mirklis, kad skaldījām malku
un šķita, ka ir kaut kas. Un tas ir tik mulsinoši.
Es vienkārši ne...
Es tiešām centos to apturēt, bet ieraudzīju viņu ar Džīnu un tas...
- Un tu biji greizsirdīga? - Nē, protams, ne!
- Varbūt. - O, Nana. O, Nana. Es zināju. Es zināju.
Vai esi iemīlējusies Gajā Tvortā?
Es nevaru būt. Tas viss ir...
Viņš padara mani dusmīgāku nekā jebkurš cilvēks visā pasaulē.
Jā, reizēm smejamies, un reizēm smejamies kā bez elpas.
Bet starp tiem prieka mirkļiem
ir daudz vairāk dusmu un aizkaitinājuma, un...
- Nana, tu raksturo mīlestību. - Nē, mīlestība ir rāma un stabila.
Mīlestība ir sirdstrieka.
Mīlestība ir visa labākais un sliktākais.
Mīlestība nozīmē ienīst kādu no sirds dziļumiem,
taču pat minūte prom no šī cilvēka ir briesmīgākās sāpes mūžā.
Končij, tev jāpasaka Dikam, ka joprojām viņu mīli.
Nana, runa nav par mani un Diku.
Mēs runājam par tevi un Gaju, un...
Un Teo. Teo. Mēs grasāmies precēties,
- un tas visu padara tik... - Vai esi droša?
- Vai esi patiešām droša? - Tā man šķita. Es...
Kā gan vari kādreiz būt drošs?
Viņš šodien par Džīnu runāja tā, it kā viņa būtu īpašums.
- Un tajā pašā laikā Gajs... Viņš ir... - Tik šarmants.
- Jā. Jā, un viņš ir vienkāršs. - Iejūtīgs.
- Viņš ir viens no mums. - Cik tas ir tracinoši.
- Kāpēc Gajs man sūta telegrammas par... - Par to, kā viņš tevi mīl?
- Jā! Kā viņš uzdrīkstas? - Zinu.
Jo es tikai par to vien spēju domāt. Un man jāzina,
kas rakstīts tajā stulbajā telegrammā.
Domāju, ka zini. Nana?
Tikai esi uzmanīga. Un pārliecināta.
Taču tas ir kaut kā satraucoši. Ir!
Jā!
Meli, Lizija Elmsvērta.
- Tu esi mele. - Nē, es to atceros kā vakardienu.
Džonijs Boldvins apgalvoja, ka varot uzmest vairāk ritentiņu
nekā jebkurš cits visā Saratogā, un tev bija jāpierāda, ka viņš kļūdās.
Visa pilsēta redzēja tavu apakšveļu.
Nē, es nekad tā nerīkotos. Esmu lēdija.
Lēdija, kas var uzmest 13 ritentiņus pēc kārtas,
gandrīz 14.
Džeimss būs nikns, ka aizbēgu, bet...
tas bija tā vērts.
- Kas bija telegrammā? - Kā, lūdzu?
Nu protams, kā jau vienmēr, jūs esat visai neciešams.
Kā jūs uzdrīkstaties?
- Esmu saderināta ar jūsu labāko draugu. - Tas man nekādā veidā nav jaunums.
Turklāt laimīgi saderināta. Kāpēc lai es ar jums vispār runātu?
Pēc tam, kad pametāt mani Ranīmīdā.
Izstāstīju jums savu dārgāko noslēpumu, un jūs aizskrējāt kā aizsvilies.
Bet es atgriezos atvainoties.
Es atgriezos gandrīz uzreiz, un jau bijāt saderināta.
Nu, cik parocīgi.
Jūs radījāt visu to jucekli ar malkas skaldīšanu
un lielām runām par to, kā gribat iemīlēties kādā,
kas būtu līdzvērtīga. Kā uzdrīkstaties?
- Nana, uzklausiet, es... - Nē, par vēlu.
Kur tas viss bija... šīs jūtas un apjukums, kad pirmoreiz satikāmies?
Kad izkāpāt pa logu virs manis?
- Jā! - Kad dejojām lejup pa trepēm?
- Jā! - Kad skatījāmies viens uz otru.
Kad smējāmies.
Kad šķita, ka uzreiz pazinām viens otru un jebkas ir iespējams?
Ka kopā varētu doties jebkur un darīt jebko.
Nebūtu svarīgi, vai dzīvotu pilī vai kokā,
ja vien smietos un dejotu, un skūpstītos,
un atklātu, un atkal skūpstītos.
Nana, kad es atskārtu, ka esmu izmisīgi iemīlējies tevī.
Un esmu mīlējis kopš mirkļa, kad tevi ieraudzīju.
Nana! Nana, pagaidi.
Nana. Nana.
Nana, tikai... Nana, lūdzu, tikai...
Te jūs abi esat.
Es tikai izrādīju Nanai dārzu.
Tavas mātes mīļāko vietu.
Lizija un Džinija nav atgriezušās, tāpēc gribējām sākt spēlēt pokeru.
- Spēlēsi? - Nezinu.
Nav spiesta lieta, protams.
Es zinu, ka dažiem tas ir riskantāk nekā citiem.
Finansiāli.
Nana, tu taču spēlēsi?
Tev taču nav jādomā par naudu.
- Es spēlēšu. - Izcili.
Jā. Jā, es domāju...
Izcili.
- Es vienmēr varu izpalīdzēt, ja... - Nav vajadzīgs.
Zini, es uzvaru 15 gadus no vietas.
Tu esi mani sakāvis katru mūsu dzīves dienu.
Visdažādākajos veidos. Tas nenozīmē, ka tā būs vienmēr.
Daudz naudas. Apsveicu. Es priecājos, ka tev izdevās.
Tagad varbūt varēsi atkal nolīgt kādus no saviem kalpotājiem.
Domāju, visi zinām, ka viņi neatpūšas.
- Teo. - Varbūt pat varēsi beigt meklēt
to bagāto amerikāņu līgavu, ko gribēji.
Tāds taču bija plāns, vai ne? Kad devies uz Ņujorku.
Izglābt ģimenes īpašumus ar bagātas sievas palīdzību.
Vai tad tā nav?
Bet tev vajadzēja tikai dažas veiksmīgas kārtis.
Es vēl neesmu atklājusi kārtis.
Uzvarēju.
Kas ir dīvaini, jo ir sajūta, ka man nav itin...
nekā.
Lai pieminētu Gaju Foksu... un viņa neizdevušos nodevību.
Es, protams, esmu muļķe, ka noticēju tevis teiktajam,
ka vēlies partneri, nevis sievu un ka redzi pasauli tāpat kā es.
Jo tu tikai teici man to, ko es gribēju dzirdēt.
- Ak dievs, nē. Nana... - Taču visļaunākais ir tas,
ka to spēji tikai tāpēc, ka tev atkal uzticējos.
Stāstīju tev to, ko neesmu teikusi nevienam.
Domāju, ka esam draugi,
un uz īsu mirkli biju pārbijusies,
ka esam kas vairāk.
Bet patiesībā nebijām nekas.
- Man ļoti žēl. - Kāpēc tev žēl?
Es aizgāju. Es pievīlu tevi, kā nereti daru,
- un... - Ei.
Tu mani nekad nepievil.
Neraudi, Džinij. Nespēju tevi tādu redzēt, beidz.
Nāc. Nāc.
Ej un atvadies no savām draudzenēm.
Tiksimies istabā un visu izrunāsim, jā?
- Labi. - Labi?
Ej.
Kaut tu būtu man pateicis.
Tavas mātes portreti.
Nebūtu ļāvis tev tos pārdot.
Ne jau tikai portreti, Teo.
Visa māja. Esmu zaudējis visu.
Tāpēc arī šī ballīte.
Lai atvadītos.
Es varu palīdzēt.
Nevaru visu laiku no tevis ņemt, Teo.
Un to nedarīšu.
Džīna tiešām ir jauka meitene.
Džeims?
Man ļoti žēl, Džeims. Lūdzu, ielaid. Lūdzu?
Vai viss...
Tu aizgāji.
Iedomājos, ka mūs meklē.
Tu mani padari drosmīgu.
Nopietni.
Tu esi drosmīgākais cilvēks, kādu esmu satikusi.
Es aizgāju. Un es tevi atstāju.
Iedomājos, ka tu gribēji atgriezties mājā,
pirms bērni atgriežas no skolas.
Onorija.
Viljamam patīk spēlēt klavieres,
- tāpēc... - Onorija, beidz! Lūdzu, beidz!
Kāpēc?
Tāpēc, ka tas ir nožēlojami. Muļķīgi.
It kā mums kādreiz varētu būt bērni.
Bet tā ir tikai spēle.
Vai nesaproti?
Visa mūsu dzīve ir izlikšanās.
Visas manas draudzenes visu laiku var dejot un ķiķināt,
un sadoties rokās, visiem redzot, un neviens neiebilst.
Viņām nav jābūt drosmīgām. Viņas tiek slavinātas.
Viņām tiek gredzens un ballīte,
un viņām ir vecāki, kuri spēj uz viņām skatīties.
Onorija, man tas nav jaunums. Nekas no tā visa.
Patiesībā tas mani garlaiko. Izlikšanās mani garlaiko.
Nana, es gribēju... atvainoties.
Kaut kā šodien nebiju savā ādā.
Nebiji?
Tas, kā izturējos pret Džīnu,
un visas tās lietas, ko pateicu pēc pokera...
Es tāds negribu būt.
Patiesībā es vienmēr esmu nedaudz apskaudis Gaju.
Viņš ir tik nepiespiesti pievilcīgs ar to, kāds viņš ir, nevis kas viņš ir.
Mana dzīve ir tikai vara, bet ne kontrole.
Un šī mīla, tas, ko es jūtu pret tevi,
tās vara un spēks mani pārņem.
Es to nespēju kontrolēt un neizsakāmi baidos...
tevi zaudēt.
Tulkojusi Aija Oliņa