Jeg elsker at England har en kveld for bål.
Og du feirer alltid hos Guy?
Hvert år. Det er alltid en stor fest.
Hvor er alle sammen?
Så rart at ingen tar imot oss. Og ingen andre gjester.
Det pleier å være stor stas.
Der er han! Guy! Så godt å se deg. Vi har savnet deg.
Her er han. Nettopp tilbake fra New York.
Velkommen. Begge to.
De andre er inne, så...
Vi ser ingen av tjenerne dine. Hvor skal kammertjenerne mine...
Ja. Ovenpå. Jeg skal vise dem.
Nan?
Vi prøver ikke å spørre om...
Hvor er tjenerne?
Det er bare meg her nå mens det arbeides med huset.
Dere er her.
- Vi har sett labyrinten. - Mabel fant den ikke.
Jeg gleder meg til hun prøver å finne veien ut.
Greit. Bålkvelden var mors favoritt.
Månedsvis med planlegging, en stor fest og hundrevis av gjester.
Og dette er alle?
Ja, jeg holdt det intimt.
Men jeg kunne ikke bare glemme dagen.
Så alle må hjelpe til, men det var jo det det handlet om.
Mor fikk oss til å hogge ved.
Jeg kan hogge ved.
Damene trenger jo ikke å hogge ved.
Hvorfor ikke?
De er som oftest på kjøkkenet og lager karameller.
Som må være mye mer fristende enn å være ute i kulden.
Greit. Da bytter vi.
Er alt i orden?
Er det noe jeg har sagt?
Denne dagen må være vanskelig.
Minnene om moren din må være...
Stopp!
Du må...
Jeg skal...
Du må legge venstre hånd nederst.
Sånn, ja. Og så...
Lavere.
Og så svinger du den ned.
OK.
Rundt. Og så senker du den.
OK.
- OK? - Ja.
Og sving varsommere.
- Veldig bra. - Ja.
Det var derfor jeg ville gjøre det.
Denne helgen.
Jeg elsker å minnes henne.
Og smerten ved å minnes henne, den verner jeg om.
For det... Det jeg frykter, er smerten ved å glemme.
Hvordan var hun?
Hun var skapt av ild. Det var sånn det virket.
Alt ved henne var energi. Og varme. Og det uventede.
Men hun nektet å være underlegen.
Faren min ventet det aldri. De var likeverdige. De var bestevenner.
Og jeg tror det er det jeg alltid har ønsket meg også.
Jeg har...
Beklager.
Ikke be om unnskyldning.
Jeg må gå tilbake til... Beklager.
BASERT PÅ ROMANEN AV EDITH WHARTON
Er denne ferdig?
Husker du ikke min mors triks for å finne det ut?
Nei! Jinny, stopp!
- Herregud! - Vi må se om den er ferdig!
Så det er her moroa er?
Hei.
Jeg er selvsagt ingen kokk, men det ser ikke ut som karamell.
Det er marshmallow.
Mor pleide å lage det for å steke på flammene. Du vil like det.
Deilig.
Nå må jeg bare la den stå.
Beklager. Flue.
De skulle vært borte etter sommeren, men det henger alltid igjen noen.
Plagsomt.
Beklager, er dette...
Lady Hopeleigh.
Døren var åpen, og det var ingen som...
Jean? Hva gjør du her?
det sto fest i invitasjonen, men det ser ut som du renoverer.
- Er jeg veldig sen? Eller kanskje tidlig? - Æresgjesten.
Så hyggelig, lady Hopeleigh.
Guy sa nettopp at han gledet seg til du kom.
Jean, har han ikke tilbudt å hjelpe deg med bagasjen?
Han er et naut, men han blir bedre når man blir kjent.
Unnskyld, jeg glemte tiden.
Theo, kan du hjelpe meg?
Takk.
Det var pinlig for alle sammen.
- Jeg visste ikke at det ble intimt. - Hvorfor ber du folk på mine vegne?
Så du kunne bli kjent med henne.
Du ville aldri det.
Jeg er jo en velkjent idiot.
Og Jean er jo skjønn.
Vakker og fra en svært respektabel familie.
Hvorfor ikke bli kjent med henne? Du har ingen andre du blir kjent med.
Dette blir rommet ditt.
Jeg håper det er komfortabelt.
Takk.
Ses vi nedenunder, da?
Vil du vise meg rundt før vi går til de andre?
Jeg vil gjerne se hagen.
Jeg har mye å forberede før bålfesten...
- Selvsagt! - Det er bare meg...
- Det er jo så mye å gjøre... - Ja.
- Da skal jeg... - Ja, gjør det.
Så denne Guy fant opp bål?
Nei, han prøvde å sprenge parlamentet med et bål.
- Ikke sant? - Nei.
Det var ikke noe bål. Det er bare sånn vi feirer.
- Hvorfor feirer vi at det ble sprengt? - Han klarte ikke å sprenge det.
Typisk engelsk. Han var elendig. Så la oss feire.
Jeg håper det går bra med Jean. Hun virket utilpass.
Guy roet henne nok ned. Han gir henne litt av en omvisning av soverommet.
Hvorfor la Jean tro at invitasjonen kom fra Guy?
Hun hadde neppe kommet om hun visste at den var fra meg.
Og selv om jeg ikke ville ha henne, er hun et godt valg for Guy.
Hun er ikke en hatt du kan slenge rundt fordi den ikke passer deg.
- Det vet jeg... - Det er ydmykende å komme uinvitert.
Ikke mer ydmykende enn må møte en ny sesong ugift.
Hvorfor er du så opprørt?
Guy er min kjæreste venn. Vil vi ikke at han skal bli like lykkelig som oss?
Jo, selvsagt. Og jeg vil at Jean skal bli lykkelig.
Så hva er problemet?
Hei.
- Hallo. - Beklager.
- Minnie er vel... - Miss Testvalley sier at Minnie...
Jeg sa til de andre at du var på ferie på landet.
Fordi jeg tenkte det var best ikke å fortelle sannheten
om at du og Minnie flytter ut.
- Selvsagt. Sikkert best sånn. - Kan jeg komme på besøk i neste uke?
- Ja, når som helst. Kom... - Når det passer deg.
Du kan komme om morgenen når hun spiser frokost.
- Det blir selvsagt sikkel overalt. - Best du slutter å sikle, da.
Jeg lette etter et gjemmested. Men jeg ser at du har sikret det beste stedet.
Det er plass til en til.
Er det ikke himmelsk?
Er ikke det å være mett den beste av alle følelser?
Det føles godt.
Men hva med kjærlighet?
Du synes kjærlighet er bedre fordi du har vært mett hele livet.
Det er annerledes for oss.
Amerikanere?
Kvinner.
Vi blir opplært til å være sultne.
Å ignorere smerten for å bli så liten som mulig,
så liten at en mann legger merke til deg.
Men det gir ingen mening.
Forsvinne for å bli sett?
Ikke i det hele tatt.
Du aner ikke hvilken lettelse det er å ha sluttet å prøve å få en mann.
Lettelsen og godsakene.
Hva enn som fikk deg til å slutte, er det fint at det gjør deg lykkelig.
Jeg vet ikke om jeg er det.
Det var en mann...
...som jeg stolte på, og det skulle jeg ikke gjort.
Han...
Han fikk meg til å føle meg skamfull. Og redd.
Jeg vet ikke hvordan jeg endrer det.
- En her i England? - Nei. Nei.
Hjemme i New York.
Hvis jeg får lov...
Jeg tror du har svaret alt.
Du sa ikke at du gjorde noe skamfullt, men at han fikk deg til å føle deg skamfull.
Det gjorde han.
Og jeg har båret med meg skammen siden da.
Men...
Men jeg tror nok at den skammen tilhører ham.
Og jeg skal ikke beholde den.
Det er mitt valg å...
Å bare gi slipp på den.
Beklager, Jean, jeg bare...
Jeg trodde du var sammen med Guy.
Han visste ikke at jeg kom.
Jeg syntes invitasjonen var rar.
Jeg nølte med å si ja, men moren min hørte om den...
- Du vet sikkert hvordan det er. - Ja.
Det sier noe når selv menn man ikke vil ikke kan fordufte fort nok.
Da er Guy dum.
Du er sesongens skjønnhet. Det sa alle.
Har du ikke hørt det? Det er langt fra nok lenger.
Jeg så søstrene mine spille ekteskapsspillet.
Ikke bare lærte jeg reglene, jeg perfeksjonerte dem.
Og så kom de, amerikanerne. Og reglene forandret seg.
Nå liker menn piker som utfordrer dem.
Og de vil at hustruene skal være selvsikre.
Hele livet har jeg hørt at jeg må lage mindre lyd.
Og nå lurer alle på hvorfor de ikke hører meg.
Jeg holdt det ikke ut da de kom.
De sier hver eneste tanke høyt og gir etter for ethvert innfall.
Men når lo du sist som de gjør?
Ikke siden jeg var barn.
Jeg tenkte at de trengte å lære hvordan man opptrer.
Og nå?
Jeg lurer på om det er vi som må lære å leve.
Reglene er enkle. Den som kommer først til midten, finner fakkelen.
Den som finner fakkelen, tenner bålet.
Piker, dere får et forsprang siden det er første gangen.
Spørsmål?
Ja. Mabel vil gjerne vite hvor labyrinten er.
Og...
Gå!
Denne veien, kom.
Denne veien.
Jinny, jeg vet en vei ut. Huset er tomt.
Ta dette og vink med det over hekken, så finner jeg deg.
Så kan vi snike oss bort sammen.
Mabel?
Jeg har tenkt på deg...
...siden den kvelden i Tintagel.
Lady Honoria, flørter du?
Det gjør du. Så fint for deg.
Kjenner du et nys komme?
Nei.
James vil at jeg skal vinke med det så han kan finne meg
og vi kan snike oss bort.
Så romantisk.
Men på egoistisk vis synes jeg det er trist.
Det er så sjelden vi treffes for tiden.
- Faktisk nesten aldri. - Og snart er jeg tilbake i New York.
Og James og jeg har all verdens tid å tilbringe sammen.
Det er jo mulig at du mister lommetørkleet. Ved et uhell, selvsagt.
Det ville jeg ikke gjort. Det kunne jeg ikke.
Og gå!
- Kom igjen. - Unna vei!
Jeg mener det.
Hallo?
Er det noen der?
Meg.
Nan?
Er du alene?
Ja.
Bra.
Er det det?
Jeg bare...
Jeg har tenkt på det du sa tidligere om din mors og fars ekteskap, og hvordan...
...de var likeverdige, og at du også vil ha det sånn.
- Ja? - Og du sa at du ville
at et ekteskap skulle gi deg en bestevenn.
Og skal ikke venner være avslappet rundt hverandre?
Og de skal være glade når de ser hverandre og når de er sammen.
Det skal ikke være pinlig mellom dem. Og jeg tror ikke du og Jean er bestevenner.
Hva har du ledd av med henne?
Hva har du delt med henne?
Jeg synes ikke det er fornuftig at dere gifter dere.
Jeg skal ikke gifte meg med Jean. Hvorfor er du så opptatt av ekteskap?
- Jeg er ikke det. - Men du skal gifte deg.
- Ja. - Trass i alt jeg skrev i telegrammet.
- Så hvorfor bryr du deg om... - Hvilket telegram?
Telegrammet.
- Fikk du ikke et telegram i New York? - Nei. Jeg fikk ikke noe telegram.
Hva sto det?
Bli der.
Å, du store min!
Det er som om labyrinten ikke vil at vi skal finne veien ut.
Hva er i veien?
Nan?
Fort.
- Tar vi til høyre i enden? - Ja. Jeg sa jo det.
I himmelens navn! Er det et eneste år at du ikke har vunnet?
Du har rett. Det er urettferdig.
Jeg kjenner labyrinten like godt som jeg kjenner Guy.
Selvsagt. Hvem kunne trodd det?
Hva? Hvert eneste år?
Skal vi ta en drink?
For å feire... før jeg brenner opp Guy.
Det var klokt av oss å få dammen anlagt på eiendommen vår.
Det var det perfekte valg.
Du, kjære, har upåklagelig smak.
Gardinene du valgte til stuen, er skjønne.
Hjem, kjære hjem.
Det er litt mindre enn jeg husker.
Men akkurat det vi trenger.
Det er ganske sent.
Kanskje vi skal ta kvelden.
Sikkert at du er klar?
Til å ta kvelden?
Helt sikker.
- Hva tror du det sto i telegrammet? - Jeg vet ikke.
Nan, du vet det. Det vet du absolutt.
Han ville ikke sendt det til andre siden av kloden for å fortelle om frokosten.
Kanskje han ville det, for vi er venner, gode venner.
Det var et øyeblikk da vi hogde ved,
og det føltes som noe. Det er forvirrende. Jeg vet ikke.
Jeg prøvde å stoppe det, men jeg så ham med Jean...
- Ble du sjalu? - Selvfølgelig ikke!
- Kanskje. - Å, Nan. Jeg visste det.
Er du forelsket i Guy Thwarte?
Det kan jeg ikke være. Han gjør meg sintere enn noen andre i hele verden.
Iblant ler vi, og det er en åndeløs latter.
Men mellom de fine øyeblikkene er det så mye ergrelser og irritasjon...
- Nan. Du beskriver kjærlighet. - Nei. Kjærlighet er ro og stabilitet.
Kjærlighet er et hjerteattakk. Kjærlighet er det beste og verste av alt.
Kjærlighet er å hate noen med hele din sjel,
men å tilbringe et øyeblikk uten dem er den største smerte.
Conchie, du må fortelle Dick at du fortsatt elsker ham.
Dette handler ikke om meg og Dick. Dette handler om deg og Guy og...
Og Theo. Vi skal gifte oss.
- Det er det som gjør dette... - Er du sikker?
- Jeg trodde det.
Hvordan kan man være sikker?
I dag snakket han om Jean som om hun var en eiendel.
- Og samtidig er Guy... - Han er så sjarmerende.
- Ja. Og så vennlig. - Omtenksom.
- Han er en av oss. - Og hvor irriterende er ikke det?
Hvordan kan Guy sende meg telegrammer om...
- Om at han elsker deg? - Ja! Hvordan våger han?
Det er alt jeg kan tenke på nå. Og jeg må vite hva som sto i telegrammet.
Ja, det tror jeg. Nan. Bare vær forsiktig. Og vær sikker.
Men det er litt spennende. Det er det!
Ja!
Løgner, Lizzy.
- Du er en løgner. - Nei. Jeg husker det som om det var i går.
Johnny Baldwin sa at han kunne slå hjul flere ganger
enn noen andre i Saratoga, og du måtte vise at han tok feil.
Hele byen så undertøyet ditt.
Jeg ville ikke gjort det. Jeg er en lady. En lady som slo hjul 13 ganger på rad...
Nesten 14.
James blir rasende fordi jeg stakk av, men...
...det har vært verdt det.
- Hva sto det i telegrammet? - Hva?
Som så mange ganger før er du helt utålelig.
Hvordan kunne du være så frekk?
- Jeg er forlovet med din beste venn. - Det vet jeg godt.
Lykkelig forlovet. Hvorfor skulle jeg engang snakke med deg?
Du dro fra meg i Runnymede.
Jeg fortalte min dypeste hemmelighet, og du dro i en fart.
Jeg kom tilbake for å be om unnskyldning, men da var du forlovet alt.
Det passer jo bra.
Du forårsaket all denne forvirringen med vedhoggingen.
Og de store talene om å forelske deg i en som er din like. Hvordan våger du?
- Nan, hør her... - Nei, det er for sent.
Hvor var disse følelsene og forvirringen da vi møttes?
Da du klatret ut av et vindu over meg? Da vi danset ned en trapp?
- Ja! - Da vi så på hverandre?
Da vi lo.
Da det var som om vi kjente hverandre umiddelbart, uten at det var mulig?
At sammen kunne vi dra hvor som helst og gjøre alt.
Vi kunne bodd i et slott eller et tre så lenge vi lo og danset og kysset,
og oppdaget mer og kysset igjen.
Da jeg skjønte at jeg er desperat forelsket i deg.
Det har jeg vært siden første gangen jeg så deg.
Nan! Nan, vent.
Nan. Nan.
Nan, bare... Vær så snill, la oss...
Der er dere begge.
Jeg viste Nan den innelukkede hagen.
Din mors favorittsted.
Lizzy og Jinny er ikke tilbake, så vi tenkte å spille poker.
- Er du med? - Jeg vet ikke.
Ingen forpliktelse, selvsagt. Det er en større risiko for noen enn for andre.
Økonomisk.
Nan, du vil vel spille? Du trenger ikke å være forsiktig med penger.
- Jeg blir med. - Utmerket.
Ja. Ja, det...
Utmerket.
- Jeg kan hjelpe deg hvis... - Trengs ikke.
Jeg har vunnet i 15 år.
Du har slått meg hele livet
på så mange måter. Det betyr ikke at du alltid vil gjøre det.
Mye penger. Gratulerer. Jeg... Jeg er glad for at du vant.
Kanskje du kan ansette noen av tjenerne igjen nå.
Vi vet alle at de ikke har fri.
- Theo. - Eller du kan slutte å lete
etter en rik amerikansk brud.
Var ikke det planen din? Da du dro til New York.
Redde familieformuen med en rik hustru.
Stemmer ikke det?
Men alt du trengte, var noen heldige hender.
Jeg har ikke lagt ned kortene ennå.
Jeg vinner.
Det er underlig, for det føles som om jeg ikke har noe...
...i det hele tatt.
For å minnes Guy Fawkes... og hans mislykkede forræderi.
Jeg er en idiot som trodde deg da du sa at du ville ha en partner, og ikke en hustru.
At du så verden på samme måte som meg, når du bare sa det jeg ville høre.
- Nei, Nan... - Men det verste er
at du kunne gjøre det bare fordi jeg stolte på deg igjen.
Jeg fortalte ting jeg ikke har fortalt noen. Jeg trodde vi var venner.
Og et kort øyeblikk var jeg skrekkslagen for at vi var noe mer.
Sannheten er at vi ikke er noen av delene.
- Jeg er så lei for det. - Hvorfor det?
Jeg gikk fra deg. Jeg sviktet deg som jeg så ofte gjør.
- Og... - Hei.
Du sviktet meg ikke.
Du trenger ikke å gråte, Jinny. Jeg hater å se deg sånn.
Kom hit.
Si adjø til vennene dine.
Vi ses på rommet, og så skal vi snakke om dette.
- OK. - OK.
Gå nå.
Du skulle ha sagt det.
Din mors portretter.
Jeg ville ikke latt deg selge dem.
Det er ikke bare portrettene.
Det er hele huset. Jeg har mistet alt.
Det var det denne festen var for.
For å si adjø.
Jeg kan hjelpe deg.
Jeg kan ikke fortsette å ta fra deg.
Og det vil jeg ikke.
Jean er virkelig en god pike.
James?
Jeg er så lei for det, James. Slipp meg inn. Vær så snill.
Er alt...
- Du gikk. - Jeg trodde vi ville bli savnet.
Du gjør meg modig.
Jeg mener det.
Du er den modigste jeg har møtt.
Jeg gikk. Og jeg forlot deg.
Jeg ventet at du ville gå tilbake til huset
før barna våre kom hjem fra skolen.
Honoria.
- Lille William elsker å spille piano. - Slutt, Honoria! Vær så snill.
Hvorfor?
Fordi det er latterlig. Det er dumt.
Som om vi noensinne kunne fått barn.
Det er bare en lek.
Forstår du ikke? Hele livet vårt er forstillelse.
Alle vennene mine kan danse og knise
og holde hender så alle kan se det, og ingen bryr seg.
De trenger ikke å bry seg. De blir feiret.
De får en ring og et selskap,
og de har foreldre som kan tåle å se på dem.
Dette er ikke nytt for meg. Ingenting av det.
Og det kjeder meg faktisk. Forstillelse kjeder meg.
Nan, jeg vil be om unnskyldning.
Jeg har ikke vært meg selv i dag.
Ikke?
Måten jeg behandlet Jean på, og det jeg sa etter pokerspillet...
Det er ikke den jeg vil være.
Sannheten er at jeg alltid har vært litt misunnelig på Guy.
Han er så uanstrengt sympatisk på grunn av hvem han er, ikke hva han er.
Hele livet mitt er om makt, men ingen kontroll.
Og denne kjærligheten, det jeg føler for deg,
dens makt og styrke er overveldende.
Jeg har ingen kontroll over det, og jeg er skrekkslagen for...
For å miste deg.
Tekst: Evy Hvidsten