Як чудово, що в Англії є особлива ніч великих багать.
І ви завжди святкуєте в Ґая?
Щороку. Це великий бенкет.
Але де всі?
Дивно, що ніхто нас не вітає. І ще немає інших гостей.
Зазвичай це галасливе дійство.
Он він! Ґай! Рада бачити. Ми за тобою скучили.
А ось і він. Щойно з Нью-Йорка.
Ласкаво прошу. Вас обох.
Усі інші в будинку.
Ми не бачимо твоїх слуг. Куди моїм камердинерам...
Так, нагору. Я їх проведу.
Нен?
Ми намагаємося не розпитувати про...
А де слуги?
Зараз у будинку лише я, поки тут триває ремонт.
Ви тут!
- Ми дивилися лабіринт. - А Мейбл його не знайшла.
Я в передчутті, як вона з нього вибиратиметься.
Отже, Ніч багать була улюбленим святом моєї матері.
Довгі місяці планування, величезний бенкет, сотні гостей.
А тепер це всі гості?
Я вирішив, хай буде тісне коло.
Але знехтувати святом я не міг.
Тому ми всі маємо засукати рукава. Але в цьому ж і сіль.
Мама доручала нам рубати дрова.
Я допоможу. Я вмію рубати дрова.
Само собою, леді не рубають дрова.
Чому само собою?
Вони зазвичай на кухні, готують ірис з меляси.
Це приємніше, ніж мерзнути надворі, так мені здається...
Добре. Поміняємося ролями.
Ти... Усе добре?
Я щось не те сказала?
Мабуть, тобі сьогодні важко.
Я певна, що спогади про матір, вони тебе...
Стій!
Треба...
Зараз...
Треба взятися лівою рукою знизу.
Отак. А потім...
Нижче.
А тоді розмахуєшся й опускаєш.
Добре.
По колу. І опускаєш.
Добре.
- Зрозумів? - Так.
І плавно замахуйся.
- Молодець. - Так.
Саме тому я це організував.
Цей вікенд.
Я люблю її згадувати.
А біль від спогадів... Я дорожу цим болем.
Тому що насправді я боюся болю забуття.
Яка вона була?
Зіткана з вогню. Так здавалося.
Уся аж бриніла енергією. І теплотою. І несподіванками.
Але відмовлялася бути нижче за когось.
Батько від неї цього не вимагав. Вони були рівноправні. Найкращі друзі.
Думаю, я теж до такого прагну.
Я... Я...
Вибач.
Не перепрошуй.
Я маю вертатися до... Вибач.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ ЕДІТ ВОРТОН
МИСЛИВИЦІ
Готове?
А памʼятаєш секрет моєї мами? Як перевірити?
Ні! Джинні, стій!
- Господи! - Перевірмо, чи готове.
Я бачу, весело тут у вас?
Так.
Я, звісно, не кухар, але це не схоже на ірис з меляси.
Це маршмелоу.
Мама готувала його, щоб смажити на багатті. Тобі дуже сподобається.
Смачно.
А тепер дамо йому відпочити.
Вибачте. Муха.
Вони мали зникнути наприкінці літа,
але одна-дві неодмінно затримуються.
Надокучливі.
Вибачте, а тут...
Леді Гоуплі.
Двері були відчинені, але ніхто не...
Джин? Яким вітром?
У запрошенні йшлося про велике свято, але я бачу, у вас ремонт?
Я запізнилася? Чи зарано приїхала?
Почесна гостя!
Радий бачити, леді Гоуплі.
Ґай казав, як нетерпляче очікує вашого прибуття.
Джин, невже він не запропонував допомогти з валізами?
Він грубіян, але роззнайомитеся, і стане мʼякший.
Перепрошую, я забув про час.
Тео, допоможеш мені?
Дякую.
Усі потрапили в незручне становище.
Я б її не запрошував, якби знав, що буде тісне коло.
А чому запрошуєш за мене?
Думав, ти до неї позалицяєшся.
А сам не хотів.
Та я відомий ідіот. Ясна річ.
Джин дуже мила, тобі так не здається?
Вродлива, і сімʼя в неї вельми респектабельна.
Чому б тобі не позалицятися?
Ти ж більше ні за ким не упадаєш.
Ось ваша кімната.
Надіюся, вам буде комфортно.
Дякую.
Ну, побачимося внизу?
Може, покажете мені все, а потім приєднаємося до інших?
Залюбки огляну маєток.
На жаль, мені ще треба дещо підготувати для багаття...
- Авжеж! - Тут усе на одні мої руки...
- Багато роботи, і... - Доволі.
- Що ж, тоді я... - Прошу.
Внесемо ясність: цей Ґай винайшов багаття?
Ні, він багаттям хотів підірвати парламент.
- Правильно? - Ні.
Тоді багаття не було. Просто ми так святкуємо.
А навіщо святкувати підрив парламенту?
Йому не вдалося підірвати.
Це так по-англійськи. Він був бовдур. Відсвяткуймо.
Надіюся, з Джин усе добре. Мені здалося, вона зніяковіла.
Ґай допоміг їй розпружитися.
Він уже давненько показує їй спальню.
А чому ти сказав Джин, що запрошення – від Ґая?
Вона б не приїхала, якби знала, що воно від мене.
Якщо я не посватав Джин,
це не означає, що Ґай не може.
Це не капелюх, який можна кинути іншому, бо тобі не підійшов.
- Я розумію. Просто... - Приїжджати без запрошення принизливо.
Не принизливіше, ніж бути незаміжньою в новому сезоні.
Але чому тебе це так нервує?
Ґай – мій найдорожчий друг.
Хіба ми не бажаємо йому щастя, як у нас?
Бажаємо. А Джин я зичу ще більшого щастя.
Тоді в чому проблема?
Привіт.
- Здрастуй. - Вибач.
- Думаю, Мінні буде... - Міс Тествеллі каже, Мінні...
Я сказав іншим, що ти відпочиваєш у селі.
Бо подумав, що краще не казати правди
про те, що ви з Мінні зʼїхали.
Безперечно. Мабуть, так буде краще.
Але через тиждень я можу навідатися?
- Приїжджай будь-коли. Заходь у будинок... - Коли тобі зручно.
Можна вранці, коли вона снідає.
Усе навколо буде заляпане.
То ти їж охайніше.
Я шукав, де б сховатися. Але бачу, найкраще місце вже зайняли ви.
Ще один поміститься.
Правда, божественно?
Ситість – найчудовіше з усіх відчуттів, тобі так не здається?
Таки приємне.
Але як щодо кохання?
Ти думаєш, що кохання краще, тільки тому, що все життя був ситий.
А для нас усе інакше.
Американців?
Жінок.
Нас навчають бути голодними.
Ігнорувати гризучий біль, щоб займати якомога менше місця,
бути такою крихітною, щоб тебе помітив чоловік.
Але це безглуздя.
Зникати, щоб тебе побачили?
Повне безглуздя.
Невимовне полегшення – більше не намагатися привабити чоловіка.
Полегшення і солодощі.
Не знаю, чому ти припинила пошуки, але добре, що від цього ти щаслива.
Не певна, що це так.
Був один чоловік...
якому я повірила, а не слід було.
Він...
Він змусив мене відчути сором. І страх.
І я не знаю, як це змінити.
- Хтось тутешній, з Англії? - Ні. Ні.
Удома, в Нью-Йорку.
Якщо дозволиш...
я думаю, ти вже знаєш відповідь.
Ти не сказала, що вчинила щось ганебне. Він змусив тебе відчувати сором.
Змусив.
І цей сором я відтоді ношу в собі.
Але...
Мабуть, цей сором належить йому.
І не мені його зберігати.
Тому я можу...
Відпустити його.
Вибачте, Джин, я просто...
Я чула про ваш приїзд. Думала, ви з Ґаєм.
Він гадки не мав, що я приїду.
Запрошення було дивне.
Приймати я не поспішала, але про нього дізналася матуся, і...
- Ви знаєте, як це. - Так.
Нічого доброго, коли від тебе
втікають навіть чоловіки, які тебе не цікавили.
Тоді Ґай – дурень.
Ти була окрасою сезону. Всі так казали.
А ти не чула? Тепер цього і близько не досить.
Я спостерігала за шлюбними іграми старших сестер.
І не лише засвоїла правила, а й відшліфувала їх.
А тоді зʼявилися вони. Американки. І правила змінилися.
Чоловікам подобаються дівчата, які кидають їм виклик.
Вони хочуть мати впевнених у собі дружин.
Усе життя мені наказували менше шуміти.
А тепер усі дивуються, чому мене не чути.
Їхня поява спочатку була нестерпна.
Вони висловлювали вголос усе, що думали, піддавалися всім примхам.
Але коли востаннє ти сміялася так, як вони?
Востаннє – в дитинстві.
Раніше я думала, що їх треба повчити добрих манер.
А тепер?
Може, це нам треба вчитися жити.
Отже, правила прості.
Перший у центрі знайде смолоскип.
А хто його знаходить, той підпалює багаття.
Дівчата, вам даємо фору, бо ви граєте вперше.
Запитання?
Так. Мейбл цікавиться, де лабіринт.
На старт...
руш!
Сюди, ходімо.
Сюди.
Джинні, я знаю, як вийти. Будинок порожній.
Візьми, помахай над живоплотом, і я тебе знайду.
Непомітно зникнемо разом, так?
Мейбл?
Я про тебе думала...
з тієї ночі в Тінтаджелі.
Леді Оноріє, ви фліртуєте?
Фліртуєте. Я тішуся за вас.
У носі крутить, будеш чхати?
Ні.
Джеймс сказав помахати над живоплотом. Він мене знайде,
і ми втечемо разом.
Як романтично.
Якщо чесно, я, егоїстка, трохи сумуватиму.
Нині ми так рідко бачимося.
- Взагалі майже ніколи. - А час спливає так швидко.
Незчуєшся, як я буду в Нью-Йорку.
А в нас із Джеймсом ціле життя вдома попереду.
Я думаю, хустинку завжди можна й загубити.
Ненароком, звісно.
Я не загублю. Не зможу.
І руш!
- До діла. - Назад!
Я серйозно.
Агов?
Там хтось є?
Я.
Нен?
Ти сам?
Так.
Добре.
Справді?
Я лише...
Я поміркувала над тим, що ти сьогодні розказував,
про шлюб твоїх батьків і про те...
що вони були рівноправні,
і що ти сам цього прагнеш.
- Так. - А ще ти сказав, що хочеш,
щоб дружина була тобі найкращим другом.
А друзі мають спокійно почуватися одне з одним, правда ж?
І повинні радіти, коли...
Коли бачаться і спілкуються.
Їм не повинно бути ніяково.
Я не думаю, що ви з Джин – найкращі друзі.
Над чим ти разом з нею сміявся?
Чим з нею ділився?
Я думаю, вам нема сенсу одружуватися.
Я не думаю брати шлюб з Джин.
Я ні з ким не одружуюся. Чому тебе так цікавить шлюб?
- Мене він не цікавить. - Але ти виходиш заміж.
- Так. - Попри все, що я написав у телеграмі.
Тому я не розумію,
- що тебе так турбує... - У якій телеграмі?
У телеграмі.
- Ти не отримувала, в Нью-Йорку? - Ні.
Жодної телеграми я не отримувала.
А що в ній було?
Стій на місці.
Ой, боже!
Нен, ці лабіринти наче не хочуть, щоб ми знайшли вихід.
Що сталося?
Нен?
Бігом.
- Направо і до кінця? - Так. Праворуч. Я ж казала.
Заради всього святого!
Хоч один рік можеш не перемогти?
Твоя правда. Це нечесний бій.
Я знаю цей лабіринт так само добре, як Ґая.
Ну звісно. Хто міг передбачити?
Що? Рік у рік?
Пропоную випити.
Відсвяткуємо... а потім я знищу Ґая вогнем.
Люба, яке вдале рішення,
розлити під садибою озеро.
Прекрасний вибір.
У вас, моя люба, бездоганний смак.
Гардини, які ви обрали для вітальні, напрочуд гарні.
Дім, милий дім.
Я запамʼятала його більшим.
Але це те, що нам потрібно.
Скоро посутеніє.
Мабуть, нам пора усамітнитися.
Впевнена, що готова?
Усамітнюватися?
Цілком.
- А як ти думаєш, що було в телеграмі? - Не знаю.
Нен, ти знаєш. Усе ти знаєш.
Він би не надсилав секретну телеграму через пів світу,
щоб повідомити, чим снідав.
А міг і надіслати, бо ми добрі друзі.
А втім, була мить, коли ми рубали дрова,
і я наче щось відчула. Така каша в голові.
Я просто не...
Я опанувала себе, але побачила його з Джин, і...
- Приревнувала? - Авжеж, ні!
- Можливо. - Нен. Так я і знала. Я знала.
Ти закохалася в Ґая Творта?
Не може бути. Все це...
Він мене бісить так, як ніхто на світі.
Іноді ми сміємося, і від сміху аж дух перехоплює.
Але поміж митями радості
стільки невдоволення, і роздратування, і...
- Нен, ти описуєш кохання. - Кохання – це спокій. Стабільність.
Кохання – це серцевий напад.
Кохання найкраще й найгірше з усього.
Кохання – це ненавидіти людину всіма фібрами душі,
та все ж кожна хвилина без неї завдає найнестерпнішого болю.
Кончі, скажи Дікові, що ти все ще його кохаєш.
Нен, ми не про нас із Діком.
Ми говоримо про тебе й Ґая, і...
І Тео. Тео. Ми скоро одружимось,
- і від цього все тільки... - Ти впевнена?
- Цілком упевнена? - Я так думала. Я...
Як можна бути впевненою?
Він так говорив про Джин, наче вона – майно.
- Тоді як Ґай... Він... - Такий чарівний.
- Так. І з ним так легко. - Тактовний.
- Він такий, як ми. - Скажи, до сказу доводить?
Яке він має право слати мені телеграми про...
Про кохання до тебе?
- Так! Як він посмів? - Отож.
Бо я тільки про це й думаю. І мушу знати,
що було в тій дурній телеграмі.
Та треба. Нен?
Будь обережна. І впевнена.
Але це так захопливо. Дуже!
Так!
Брехня, Ліззі Елмсворт.
- Ти брехуха. - Я все памʼятаю, наче це було вчора.
Джонні Болдвін заявив, що ніхто в Саратозі
не зробить колесо стільки разів, як він. А ти вирішила втерти йому носа.
Усе місто бачило твоє спіднє.
Я на таке не здатна. Я – леді.
Леді, яка робить колесо 13 разів підряд,
практично 14.
Джеймс розлютиться, що я втекла, але...
Заради цього потерплю.
- Що було в телеграмі? - Що, вибач?
Ну авжеж, ти, як завше, мусиш поводитися нестерпно.
Чому ти такий зухвалий?
- Я заручена з твоїм найкращим другом. - Це не новина для мене.
Щасливо заручена. Чому я взагалі повинна з тобою розмовляти?
Ти мене покинув у Ранніміді.
Я розкрила тобі найбільшу таємницю, а ти накивав пʼятами.
Але я повернувся з вибаченнями.
Майже одразу повернувся, а ти вже заручена.
Як зручно.
Спричинив таке сумʼяття з рубанням дров
і пишними промовами про те, як хочеш закохатися
в рівну собі. Як ти смієш?
- Нен, слухай, я... - Ні, пізно.
Де були всі ті почуття і сумʼяття, коли ми познайомилися?
Коли ти вилізла з вікна?
- Так! - Коли збігали сходами?
- Так! - Коли дивилися в очі.
Сміялися.
Наче були давно знайомі
і для нас немає неможливого?
Бо разом ми можемо їхати будь-куди і будь-що робити.
Байдуже, в палаці ми чи на дереві,
нам треба тільки сміятися, і танцювати, і цілуватися,
і робити відкриття, і знову цілуватися.
Коли я збагнув, Нен, що до нестями в тебе закоханий.
Від тієї самої миті, як уперше тебе побачив.
Нен! Зажди.
Нен. Нен.
Тільки... Нен, прошу тебе...
Ось ви де.
Я показував Нен обгороджений сад.
Улюблене місце твоєї матері.
Ліззі й Джинні ще немає,
тому ми зібралися грати в покер.
- Граєш? - Я не знаю.
Ти не зобовʼязаний.
Для когось ця гра – більший ризик, ніж для інших.
Фінансовий.
Нен, але ж ти гратимеш?
Для тебе гроші – не проблема.
Я зіграю.
Прекрасно.
Так. Мабуть, гратиму...
Прекрасно.
- Я можу виручити, якщо... - Не треба.
Ти знаєш, я виграю 15 років поспіль.
Ти випереджав мене щодня, все життя,
багато в чому.
Але так буде не завжди.
Велика сума. Поздоровляю. Я...
Добре, що ти виграв.
Зможеш знову найняти слуг.
Ми знаємо, що вони не у відпустці.
- Тео. - Чи, може, перестанеш шукати
багату наречену-американку.
Такий був план? Коли ти їздив у Нью-Йорк?
Багата партія врятує родинні статки.
Чи це неправда?
Але тобі потрібно було лише кілька щасливих карт.
Я ще не відкрила карти.
Я виграла.
І це дивно, бо таке враження, що в мене абсолютно нічого немає...
зовсім.
У памʼять про Ґая Фокса... і його провальну зраду.
Я ідіотка, звісно, бо повірила, коли ти казав,
що шукаєш партнерку, а не дружину.
І думала, що в нас однаковий погляд на світ,
а ти просто казав те, що я хочу почути.
- Боже, ні. Нен... - Але найгірше,
що тобі це вдалося, бо я довіряла.
Я розказувала тобі таке, чого не чув ніхто.
Думала, ми друзі,
і на коротку мить жахнулася,
що між нами щось більше.
А насправді між нами пустка.
- Пробач мені. - За що?
Я зникла. Я тебе розчарувала, як це часто буває,
- і... - Джинні.
Ти ніколи не розчаровуєш.
Не плач. Не можу тебе такою бачити, перестань.
Іди сюди. Іди до мене.
Попрощайся з подругами.
Приходь у кімнату, і ми все обговоримо, так?
- Добре. - Гаразд.
Біжи.
Краще б ти мені розказав.
Материні портрети.
Я б не дозволив їх продати.
Тео, річ не лише в портретах.
Увесь будинок. Я все втратив.
Для цього і призначалося це свято.
Прощання.
Я можу допомогти.
Тео, я не можу весь час у тебе брати.
І не братиму.
Джин – дуже мила дівчина.
Джеймс?
Пробач мені, Джеймс. Дозволь увійти. Прошу тебе.
У тебе все...
Ти пішла.
Думала, нас шукатимуть.
Завдяки тобі я хоробра.
Це правда.
Хоробрішої за тебе я не зустрічала.
Я пішла. Залишила тебе саму.
Я так і подумала, що ти хочеш повернутися в будинок,
поки діти не прийшли додому зі школи.
Оноріє.
Малий Вільям любить грати на роялі,
- тож... - Оноріє, перестань! Прошу тебе.
Чому?
Бо це сміховинно. Ідіотизм.
Можна подумати, в нас можуть бути діти.
Але це лише гра.
Невже ти не розумієш?
Усе наше життя – фальшивка.
Мої подруги можуть танцювати, хихотіти,
триматися за руки на людях, і ніхто їм і слова не скаже.
Їм не треба бути хоробрими. Їх поздоровляють.
Вони отримують обручку, пишне свято,
а їхні батьки можуть на них дивитися.
Оноріє, для мене це не щось нове. Взагалі.
І насправді мені нудно. Удавання наганяє на мене нудьгу.
Нен, я хотів... попросити вибачення.
Чомусь я сьогодні сам не свій.
Справді?
Те, як я обійшовся з Джин,
і що наговорив після гри в покер...
Я не хочу таким бути.
Якщо чесно, я завжди трохи заздрив Ґаю.
Усі його люблять за те, що він – це він, а не за титул.
А моє життя – це суцільна влада, але ніякого контролю.
А це кохання, моє почуття до тебе,
його сила, його міць накриває мене з головою.
Я його не контролюю, і мене просто жахає думка...
що можу тебе втратити.
Переклад субтитрів: Олена Любенко