Visi, protams, zinās. Visi sačukstēsies.
- Jā, laimīgu jauno gadu! - Prieks, ka varējāt atnākt.
Paldies. Jums arī laimīgu jauno gadu.
Nespēju uz viņiem skatīties. Nespēju uz nevienu skatīties.
Dieva dēļ, neskaties dārzā.
- Ko... - Četras stundas.
Līdz pusnaktij?
Līdz būs pieņemami lūgt viņiem visiem doties prom.
Vai tiešām?
Es taču teicu.
Lord un lēdij Britlsī.
Jūsu Gaišība, priecājamies, ka varējāt ierasties.
Paldies, ka atverat sava brīnišķīgā nama durvis.
Un novēlu patiešām laimīgu jauno gadu.
Nu, vismaz šeit neesam visvairāk apkaunotie.
Viņa tēvs noteikti kapā met kūleņus. Precēt ārlaulības bērnu.
Vai spēj noticēt, ka viņš viņu tik un tā precēs?
Tai jābūt mīlestībai.
Vai burvestībai.
Varbūt viņa pati jau gaida bastardu.
Iešu sameklēt savas draudzenes.
PAMATĀ ĪDITAS VORTONES ROMĀNS
- Te tu esi. - Atvainojiet.
Sāku aizmirst, kā izskatās draudzīga seja.
Pamanīju, ka pārāk silti jūs neuzņēma.
Tā noteikti ir svešāda sajūta.
Cerēju, ka sabiedrība sekos manam paraugam saistībā ar Nanas radurakstiem.
Baidos, ka ne visi ir tik dāsni.
Nu, Nanai palaimējies iemīlēties vīrietī, kas ir tik atvērts un žēlsirdīgs.
Un ir pietiekami turīgs, lai neņemtu vērā viņas noslēpumu.
Neņemu vērā tāpēc, ka man tas nav svarīgi. Nevis tāpēc, ka varu to atļauties.
Protams. Finansiālās raizes nav svarīgas, ja tādu nekad nav bijis.
Tu šovakar bez Džīnas?
Tad kā jūtas Nana? Slēpjas no visiem pāviem?
Nana ir kopā ar draudzenēm.
Jauki, ka esi norūpējies. Bet es savu līgavu pazīstu labāk nekā tu.
Protams.
Taču es zinu, ko nozīmē justies nepilnvērtīgam.
Vēl kaut kas tev galīgi nezināms.
Sveikas, dāmas un skaistie vīrieši.
Sveika!
Laipni lūgti mūsu burleskā.
- Laimīgu jauno gadu visiem. - Prozit.
Nu, lēdija Britlsī tiešām mainījusies.
Zini, jautrākais ir tas, ka nav.
- Končita! - Nē!
Meitenes, ko man darīt, ja ballītes rīkotājiem es šķietu pārliecinoša.
Man jārod prieks, kur vien varu.
Vai varat iedomāties kaut ko, ko viņi ienīstu vairāk par šo visu?
- Iedzersim par to. - Prozit.
- Jā. - Prozit.
Vai tev ir jautri?
Pret mani izturas kā pret pieklīdušu suni, kuru tu esi laipni adoptējis.
Es turpmāk būšu tikai sava tēva kauns.
Nē. Pēc nedēļas tu būsi Tintadželas hercogiene
un tev būs viss likumīgums un cieņa, ko varētu vēlēties.
Nē, tavs likumīgums un cieņa. Es gribētu pati savējo.
Nu, cieņa ir jānopelna.
Es visu mūžu esmu izmisīgi strādājis, lai būtu tāds, kādu citi vēlas.
Esmu, protams, pieradis pie sačukstēšanās.
Tikai līdz šim čuksti bija...
Apbrīna pilni?
Nu, man žēl, ja esmu sabojājusi tavu reputāciju.
Vai Ziemassvētkos nepietiekami skaidri apliecināju, ka mīlu tevi?
Ka vēlos nest daļu tavas nastas?
Tad tā tu mani uztver? Kā nastu?
Tu apzināti pārproti.
Kāpēc neesi pateicīgāka?
Nana, tu aizmirsti, ka, tiklīdz tu Ziemassvētkos atklāji savu noslēpumu,
- es uzreiz to ignorēju. - Nu, kā gan lai es tev pasakos?
Ko viņi izdarījuši ar šo namu? Izskatās kā cirkā.
Končitai jau atkal izdevies apkaunot manus vecākus.
Džinij?
Dārgā, nav iemesla satraukumam.
Nedomāju, ka mūs silti uzņems.
Nu, mēs viens otru sasildīsim.
Tev vienmēr būšu es. Ar mani pietiks?
Ar tevi pat ļoti pietiks.
Jūs laikam esat viena no amerikānietēm.
Es esmu pirmā amerikāniete.
Nu, vai varētu ieteikt savai draudzenei, lai atrod raudāšanai
kādu citu vietu, ne tualeti?
Viņas dēļ veidojas rinda.
Paldies. Atvainojiet.
Nana, atver.
Vai tu tur esi? Nana?
Nana?
Ei.
Dārgā.
Jūtos kā idiote. Protams, ka visi mani nosodīs.
Un viņi nenosoda tikai mani. Viņi nosoda Teo.
Nu, mēs ne.
Tava ideja ir laba.
Tā, Nana, nekāpsim ārā no šīs vannas, līdz tu jutīsies labāk.
Es simts reizes centos tev izstāstīt par manu māti.
Un domāju, ka viss beigsies, kad Ziemassvētkos to uzzināja visi.
Laikam bijām tā noraizējušās par vīriem, ka attālinājāmies.
Nemaz tik tālu neesam.
Nē.
Nana. Nē, nekad. Nekad nebijām tiešām tālu.
Ak dievs.
Mēs izmantojam labierīcības.
O, Džinija.
Nana.
Kā viņai klājas?
Izcili.
Sveika. Es pēc tevis ilgojos.
Prieks, ka viņas atgriezās.
Diez vai māte un tēvs mūs tā kādreiz kutināja?
Nezinu.
Nespēju to iedomāties.
Reizēm iztēlojos, ka mis Testvelija ir mūsu īstā māte.
Tas nebija grūti. Viņa darīja visu, kas jādara mātei.
Mums tā nekad nebija, vai ne?
Varbūt tāpēc mēs viņai tā pieķērāmies.
- Īpaši tu. - Ne jau tāpēc...
Tolaik es biju ļoti apjukusi.
Prātoju, vai tev bija tāpat.
Tu biji ļoti jauns. Patiesībā puišelis.
Visi tie rīti, kad tavā gultā nebija gulēts.
Nebija tavs pienākums nākt un meklēt mani, Onorija.
Viss labi.
Ei.
Viss labi.
Ei.
Bieži domāju par to vasaru, kad spēlējām paslēpes.
Tu vienmēr sevi atklāji. Atceries?
Tu sāki ķiķināt, tiklīdz es biju tuvumā.
Bet tad ieradās viņa, un tu vairs negribēji spēlēt.
Nedomāju, ka redzēju tevi smejamies, līdz satiki Končitu.
Nana.
Vai redzēji, kas atbraucis?
Tēvs, tieši Virdžīnijai teicu, kā visi šie maitasputni bojā grīdas dēļus,
lai tikai paskatītos uz kādu apkaunotu gandrīz-hercogieni.
Jā, ļoti labi.
Tā, manu zēn, gribu, lai tu spertu pirmo soli.
Bet kā ar Ričardu?
Viņš vazājas apkārt kā kliba pīle vai kā skuķis.
Nevaram pieļaut, ka viņš tādā stāvoklī pirmais sper soli pār slieksni.
Dievs vien zina, kādu neveiksmi tas mums nestu.
Es tikai aiziešu uz tualeti.
Man tevis trūks.
Atvainojiet.
- Māt. - Dārgā, gribējām tevi pārsteigt.
Domāju, ka atbrauksiet tikai nākamnedēļ.
Nu, tas arī ir pārsteigums.
Tā, kur ir Nana? Man jūsu abu tā trūka.
Māt, es...
Džinij, kas vainas? Kas noticis?
Džinij.
Tātad visi zina.
Bet patiesībā viss izvērtās visai labi.
Teo ir džentlmenis, un kāzas netiek atceltas.
Un patiesībā Nana noteikti ir priecīga, ka viss nonācis atklātībā
un ka zina, cik ļoti Teo viņu mīl.
Tā ka varbūt tā pat ir labāk.
Varbūt.
Nu, Džinij, tev vienmēr paticis pļāpāt.
Piedod, ja apkaunoju tevi, māt.
Bet mums tiešām... Man tiešām šķita svarīgi...
Neesmu apkaunota. Apnicis būt apkaunotai.
Negribēju tevi apzināti sāpināt.
Bet tu apzināti sāpināji māsu, un tas man lauž sirdi.
Džinija, kuru es pazīstu, tā nerīkotos. Es nesaprotu.
O, Nana.
Tev noteikti neklājas viegli. Man tik žēl.
Tas nekas. Manas draudzenes par mani parūpējās.
Mīļumiņ.
Ja tuvinieku te nebija.
Tad hercogs tik un tā grib tevi precēt, ko?
Labais zellis.
Viņi visi runā par mums.
Nu, par mums ir vērts runāt.
Bet tu esi laimīga, vai ne?
Gaj.
Tas ir Gajs Tvorts. Tas ir Teo senākais draugs.
- Vecāki. - Nav vajadzīgs. Nē, es neesmu nekas.
- Prieks ar jums iepazīties. - Man tāpat.
Nu, visi hercoga draugi ir...
Vai jums joprojām vajag palīdzēt ar to darbiņu?
- Jā, vajag. Paldies. - Jā. Labi.
Drīz tiksimies.
Nu, viss ir labs, kas labi beidzas.
Treisij, viņa izliekas. Mēs visi izliekamies.
Tu vienmēr zini labākās vietas.
Neļauj, lai čukstētāji liek tev kaunēties par to, kas esi.
Misis Sentdžordža.
Lēdij Britlsī. Cik eleganta ballīte.
Cik laipni.
Nu, šoreiz viņa...
Pulkvedi, esiet tik laipns un atnesiet mums dzērienus.
O, jā. Jā, protams.
Tikai gribēju pateikt - ja varam ticēt baumām,
Lesteras grāfa ligzdā bija vismaz viena dzeguze.
Grāfs, protams, sabiedrībā nav redzēts vairāk nekā 10 gadus.
Jūs gan esat drosmīga, ka uzrodaties te par spīti visam.
Apbrīnoju jūs, amerikāņus, un jūsu bezkaunību.
Nu, man nav kauna.
Tā arī vajag. Malacis.
Misis Sentdžordža. Laipni lūgta. Vai vēlaties dejot?
Ar vislielāko prieku.
Man ļoti žēl par visu to apkaunojumu,
ko radījusi mana ģimene.
Jums ne par ko nav jāatvainojas, misis Sentdžordža.
Un drīz jūs būsiet hercogienes māte, tāpēc jums nebūs jāatbild neviena priekšā.
Noteikti esat pārgurusi.
Nav viegli nest cita krusta smagumu.
Lai kāds smagums man nesams, atgādinu sev,
ka tas ir kā pūciņa, ja salīdzina ar to, kas uzgrūsts Nanai.
Ceru, ka zināt - es ne tikai precu jūsu meitu.
Es viņu arī mīlu.
Nu, tas ir viss, ko esmu vēlējusies abām manām meitām.
Un jums pašai?
Ko vēlējāties pati sev?
Laikam jau mēs visi gribētu slēpties te augšā.
Šis nepārtrauktais dramatisms, Ričard. To tu esi iemācījies no sievas.
Tagad nāc. Celies augšā. Apģērbies. Nāc.
Nāc.
Māt, man tev kas jāizstāsta.
Vai tas var, lūdzu, pagaidīt? Viņi tur noteikti zog sudrablietas.
Pirms daudziem gadiem, kad viņu pieņēmi darbā...
Man bija...
attiecības.
Tā var teikt. Ar mis Testveliju.
Mēs bijām tuvi.
Man šķita, ka esam iemīlējušies, bet tagad domāju...
Kad par to domāju tagad, esmu, maigi izsakoties, visai apjucis.
Un...
Vai šoreiz viņa prasa naudu?
Tu zināji?
Kā tu domā, kurš viņu pārliecināja doties prom pirmajā reizē?
Bet tu man neko neteici. Tu ar mani nerunāji.
- Esmu tava māte. - Un es vēl pat nebiju vīrietis.
Ričard, pieklājīgā sabiedrībā mātes ar dēliem vispār nesarunājas.
Aizsūtīju viņu prom, pirms tu sastrādā ko muļķīgu,
piemēram, bildini, kas būtu ne tikai sagrāvis tavu vārdu,
bet būtu parāvis līdzi arī tavu brāli un māsu.
Nu, nedod Dievs, viņu dzīves būtu kaut nedaudz ietekmētas.
Es vairs necietīšu šo žēlošanos.
Nu gan pietiks, lūdzu.
Tu tagad esi vīrietis.
Sāc kā tāds arī uzvesties.
Apslaki seju ar ūdeni, un tiksimies lejā.
...astoņi, deviņi, desmit.
Šurp.
Labi...
Nav ne jausmas.
Kas tu esi?
Jocīgi, ka tu nezini, kas esmu, ja es zinu katru tavu vietiņu.
Vispirms tu iznīcini Nanas dzīvi,
un tad tu noskaties, kā tavs vīrs atkal mani pazemo.
- Lizij. - Domāju, ka tevi vajag pasargāt,
bet tu esi tāda pati kā viņš. Esat viens otra cienīgi.
Lizij.
Šeit vai nu katrs ir ar slotaskātu pakaļā,
vai arī smejas par mums.
Nāc. Atrodi savu mēteli.
- Mēs ejam prom. - Vēl pat nav pusnakts.
Man vienalga. Man apnikusi tā sačukstēšanās,
un visi tik un tā izvairās no manis.
- Gribu prom. - Bet ko gribu es?
Kā, lūdzu?
Pie velna, kā lai es zinu, Patij?
Vai esi kādreiz vaicājis? Kaut reizi?
Vai tev vispār rūp?
Varam vienkārši sameklēt mēteļus?
Es tevi te nepametīšu.
Bet, Treisij...
domāju, ka es pametīšu tevi.
Mīļumiņ, bez manis tu neesi nekas.
Nav taisnība. Vairs nav.
Vai neesi dzirdējis? Mana meita prec hercogu.
Es būšu hercogienes māte
ar tādu varu, kādu nauda nekad nespētu nopirkt.
Ar varu aiziet no tevis.
Labi, Patij...
Klau, abi esam noguruši pēc ārkārtīgi gara ceļojuma.
Esam iedzēruši pārāk daudz šampanieša, un tad vēl viss šis juceklis.
Tāpēc, lūdzu, vienkārši...
Izgulēsimies un parunāsim rīt.
Vairs nekādas runāšanas.
Vairs neizlikšos, ka tavi joki ir smieklīgi,
un nepagriezīšu muguru, kad pamani kaut ko jaunu un smuku.
Es vienmēr biju pelnījusi vairāk.
Bet es vienmēr liku meitenes pirmajā vietā.
Un, lai cik nenozīmīgai tu liki man justies,
es darīju visu, lai viņas justos svarīgākās.
Un tagad viņas ļauj man pakāpties uz saviem pleciem...
kur tu nekad neaizsniegsi.
Kad Nana apprecēsies un atgriezīsimies Ņujorkā,
vari būt drošs, ka es pieprasīšu šķiršanos.
Pirmo reizi sagaidu jauno gadu Anglijā.
Ir gandrīz pusnakts. Tev vajadzētu sameklēt savu līgavaini.
Es saderinājos, lai es varētu turpināt būt pati.
Tad lūk, kas tu esi - mele un vilšanās.
Aizmirsu, ka tava mīļākā nodarbe ir likt citiem justies nožēlojami.
Pirms satiku tevi, man bija labi.
Nekad nenojautu, ka es varētu būt īpaša.
Mani vecāki nekad man nemeloja, ka kādu dienu mani kāds gribēs.
Zināju savas robežas. Un biju ar tām samierinājusies.
Bet tad ieradies tu...
un liki man justies tik...
Ienīstu tevi, ka liki man just, ka mani varētu mīlēt.
Es par tevi raizējos, bet izskatās, ka esi uzmundrināta.
- Mēs tikai... - Apskatījāmies skatu no jumta.
Vai esi to redzējis?
Neesmu.
Tas ir tā vērts.
Ticu.
Trīs minūtes. Fiksi, fiksi.
Ja paņemsiet mēteļus pirms zvaniem, izvairīsieties no drūzmas.
- Iesim? - Tu jau ej.
Atcerējos kaut ko, ko gribu pārrunāt ar savu vedēju.
Tātad kāzas...
Nu, tas noteikti ir saistīts ar kāzām.
Precīzāk, ar manu topošo sievu un to, ka nespēj viņu likt mierā.
Mēs ar Nanu esam draugi.
Mēs ar tevi esam seni draugi, teorētiski,
un tu nekad neesi man sūtījis telegrammu ar atzīšanos mīlestībā.
Tu zināji visu šo laiku un neko neteici?
Tieši tā.
Es esmu ļaundaris,
nevis vīrietis, kurš sūta mīlas vēstules sava labākā drauga līgavai.
Nu, tas nenostrādāja. Viņa izvēlējās mani.
Tiešām?
Tad nu sākam!
- Desmit, deviņi... - Desmit, deviņi...
astoņi, septiņi...
seši, pieci...
četri, trīs...
divi, viens.
Laimīgu jauno gadu!
Laipni lūgts.
Turies no viņas pa gabalu!
Laimīgu jauno gadu!
- Viņš sāka! - Tu mētājies ar ēdienu.
Vai mums ir pieci gadi? Kas notiek?
Telegramma, ko tev nosūtīju, nepazuda.
Viņš to izlasīja un noklusēja no tevis.
Domāju, ka tā bija man
no mana senākā drauga.
Es neiedomājos, ka tā būs tik personiska.
Bet kāpēc tu to neiedevi man?
Kas tajā bija teikts?
- Nedomāju, ka mums vajadzētu... - Pasaki viņai.
Vai tu to gribi?
Vairs nekādu noslēpumu. Tev noteikti būtu viņai jāpasaka.
- Nu, es knapi at... - Pasaki viņai!
Laikam bija kaut kas tāds...
"Mana dārgā Nana..."
"Mana dārgā Nana.
Pagājušajā gadā esmu daudz uzzinājis par sērām,
bet pēdējā laikā nevaru izskaidrot, kāpēc es...
tik ļoti izjūtu tevis zaudējumu, kaut arī tu nekad nebiji mana.
Un es prātoju, vai tas nav tāpēc, ka tā nemaz nav.
Ka daļa manis...
daļa manis..."
-"Ir." -"...ir vienmēr piederējusi tev."
Ar to es laikam gribēju pateikt, ka mana sirds pieder tev.
Turpini.
"Un tagad..."
"Un tagad manis paša gļēvuma dēļ es mūžam palikšu nepilnīgs.
Mēs bijām tik tuvi, Nana. Vai ne?
Bet es nevaru likties mierā, ja domā, ka mana došanās prom
Ranīmīdā bija saistīta ar tevi.
Esmu vājš. Esmu apjucis, bet, Nana, mana mīlestība pret tevi tāda nav.
Bet, kas sākās kā mana tēva muļķa plāns,
lai izglābtu māju, kļuva par vainas mudžekli mirklī, kad satikāmies.
Jo, Nana, manas jūtas pret tevi nebija iespējams ieplānot.
Man tevis dēļ aizrāvās elpa.
Tam, ka esi dzimusi ārlaulībā, ir nozīme...
bet tikai tāpēc, ka tā ir daļa tevis.
Un tu esi pilnīgi ideāla.
Mūžīgi tavs un saprotot, ka nekad nebūsi mana...
Gajs."
Tu to visu izlasīji Ņujorkā?
- Tu jau biji izlēmusi precēt mani. - Tu zināji? Par manu māti?
Un tu neko neteici?
Jā, es... Nana.
Ričards.
- Uz kurieni, kundze? - Kā, lūdzu?
- Uz kurieni brauksiet? - Vienkārši brauciet.
Nana. Pagaidi.
- Nana. - Kā varēji man nepateikt, ka zini?
Es teicu tev, teicu visiem, ka man nav svarīgi tas, kā nāci pasaulē.
- Es iemīlējos tajā, kāda esi... - Man tas ir svarīgi.
Vai nedomāji, ka es būtu varējusi ar tevi parunāt...
Es biju pārbijusies, ka tu varētu uzzināt. Tas mani pārņēma.
Un tu zināji visu šo laiku.
Domāju, ka izrādu tev laipnību.
Vai tik tas neraksturo mūsu attiecības?
Vai man tagad būtu jāatvainojas, ka centos būt laipns?
Tā nav laipnība. Tā ir klusēšana. Visa šī valsts dod priekšroku klusēšanai.
Tu neesi nekāds augstsirdīgs hercogs, kurš man uzreiz piedeva.
Tu esi noslēpumains hercogs, kurš mēnešiem slepus klusēja,
neiedomājoties, ka izrunāšanās palīdzētu.
Vaino mani noslēpumu glabāšanā.
- Es tevi nevainoju, es tikai... - Tas nebija mans noslēpums.
Ko man bija darīt? Atmaskot tevi? Apkaunot tevi? Vai ļaut izlemt pašai?
Tas bija tavs noslēpums, ko glabāt vai kādu dienu atklāt.
Es visai pasaulei pateicu, ka mīlu tevi bez nosacījumiem,
bet es necīnīšos par kādu, kura dziļi sirdī
pret mani nelolo tādas jūtas.
Uz ko no telegrammā rakstītā
tu patiesībā reaģē?
Vai tu viņu mīli?
Nav runa par Gaju.
Īstenībā arī ne par tevi. Runa ir par mani.
Kā vienmēr.
Dik? Ko tu dari?
Kad biju jaunāks, mēdzu šurp nākt.
Kad jutos vientuļš vai dusmīgs. Tātad bieži.
Man nevajadzēja tevi šurp vest. Nevajadzēja viņus laist tev klāt.
Ko?
Manus vecākus.
Viņi nosmacē ar savu klusēšanu.
Tā bijis vienmēr.
Un laikam tolaik...
es tikai... es tikai vēlējos kādu troksni.
Piedod par manu ģimeni.
Tas nekas. Tagad es esmu tava ģimene. No manis vaļā netiksi.
- Nana, es... - Tu to nopietni?
Vai to, kas bija telegrammā, teici nopietni?
Katru vārdu.
Tad es tā jutos.
Un tagad?
Tu izvēlējies Teo.
Tā nav atbilde.
Es turpināju dzīvot. Man nācās.
Es lūdzu Džīnu mani precēt.
Domāju, ka mēs varētu iemācīties mīlēt viens otru.
Un mums abiem jāatbrīvo vienam otrs.
Es tagad došos prom.
Džinij?
Kur tu esi, Džinij? Džinij?
Vai esi redzējis Džiniju?
Kopš pusnakts ne.
Te tu esi. Ko tu darīji ārā?
Es skatījos uguņošanu.
Un kāda bija?
Ļoti tāla.
Kad tu pēdējo reizi to biji darījis?
Skatījies, kā smērē sev uz sejas gaļu?
Kāvies.
Ak dievs. Ne kopš...
Henrija Bērtona.
- Henrijs Bērtons. - Henrijs Bērtons.
Joprojām uzskatu, ka es būtu ticis galā arī viens.
Bez šaubām.
- Priekš divpadsmitgadīgā bija visai liels. - Viņš bija milzīgs.
- Tuvu diviem metriem. - Drīzāk pāri.
Nu, ar diviem metriem es vēl tiktu galā.
Tu vienmēr par mani rūpējies.
Sūtīdams telegrammu, rīkojos nepareizi.
Ļoti nepareizi, un... biju ļoti piedzēries.
Man vajadzēja vērsties pie tevis, bet es to nedarīju.
Piedod.
Visu labu.
Jūsu Gaišība.
Parūpējies par Nanu.
Tulkojusi Aija Oliņa