Na zítřek. Tvůj svatební den.
Je nádherná.
Myslíš-li, že ti ji dávám, abych podtrhla výjimečnost události
a historie, jež zítřek vyjadřuje, a zároveň tě zastrašila,
chápeš to zcela správně.
No, podstata byla jasně vystižena.
Středem pozornosti bude večer Theo.
Ty můžeš tiše stát po jeho boku.
Což je samozřejmě tvoje úloha.
Usmívat se a možná zamávat.
Ozdobit svou přítomností udílení nějakých cen zemědělcům.
Avšak rozhodnutí, i ta, jež mají vliv na vás oba,
od teď nejsou na tobě.
Já nejsem zrůda, Nan.
Moc ses mi líbila, když jsme se poznaly.
Ale lhala jsi nám.
Tvůj projev o Vánocích,
tvé odhodlání hovořit, když se tě na názor nikdo neptal.
- A naléhání na Thea, aby nectil... - Já na Thea v ničem nenaléhala.
S jeho otcem jsme dbali o pověst rodiny.
A já se nesnažím...
Theodore odmítá manželství přehodnotit.
Tak tedy zítra uspořádáme svatbu sezóny,
možná celého desetiletí.
Kdyby sis to rozmyslela teď,
když už je tvá minulost všeobecně známá,
Theo by se stal terčem posměchu.
A kdyby můj čestný, oddaný, upřímný syn byl terčem posměchu,
rvalo by mi to srdce.
Kdyby se to ovšem stalo vévodovi z Tintagelu,
podkopalo by to jeho postavení na zbytek života.
Nevěsta plná obav není nijak nový jev.
Dala jsem ti možnost odejít na Boží hod, a tys odmítla.
Takže nyní musíš překonat tu předsvatební nervozitu,
nasadit si tu korunku a důstojně stanout po jeho boku.
Jako vévodkyně.
AUTORKA KNIŽNÍ PŘEDLOHY
BUKANÝRKY
Až po vás, madam.
Nan.
- Otevřít. - Dělej!
Nan! Nan!
Ano! Panejo.
To fakt bolelo.
Zítra to všechno bude tvoje.
Nemůžeme se sobě vyhýbat.
Tohle.
Dnešní večer.
Vůbec se necítím tak, jak bych večer před svou svatbou měl.
Navykládá se plno nesmyslů o svatbách
- a o tom, jak se máš... - Miluješ Guye?
Ne.
Chceš si pořád vzít mě?
Zítra tu otázku dostaneš.
Už jsme se jasně prezentovali jako pár.
A, Nan, já tě miluji.
Ale nebudu tu zítra čekat před plným kostelem.
Ne, pokud si nejsi jistá.
Hned ráno mi tedy sděl své rozhodnutí.
Zítra budu sledovat, jak se můj syn žení.
Měla bych tedy odstoupit a nadále již nebýt vévodkyní z Tintagelu.
Můj nový titul se mi nepřijímá lehko,
jelikož vévodkyně vdova je zajisté má postarší tchyně.
Ale přijímám svou novou úlohu hrdě,
neboť to znamená, že můj syn naplnil poslání, pro něž byl zrozen.
Nyní vám tedy představuji vévodu.
Drazí lordi, dámy a pánové, děkuji vám, že jste přišli.
A děkuji své matce, že se podělí o titul nejdůležitější ženy mého života.
Ale zítra...
Páni.
Pardon.
Promiňte. Omlouvám se.
Promiňte. Pardon, omlouvám se.
Zítra Tintagel uvítá novou éru.
A já vítám ženu, s níž, jak pevně doufám, strávím zbytek života.
Jejíž sílu, odvahu a nezdolnost jsme již poznali.
Která však bezpochyby
brzy projeví oddanost, věrnost a ochotu sloužit.
Nová vévodkyně z Tintagelu,
po mém boku, kde doposud stála ta dosavadní.
Dopis pro vás, lady Marableová.
Děkuji.
Můžu zůstat tady, než odejdeš.
Neodejdu.
Nan, chtěla jsem...
Fakt nechci slyšet tvoji omluvu.
Moc ti to přeju.
Theo je gentleman a postará se o tebe.
Nepotřebuju, aby se staral.
To potřebujeme všichni. Občas.
Chápu, že v tvém světě panuje chlad a osamělost.
Staráš se jen sama o sebe a tím to hasne.
Jen jsme vystoupily z lodi, už jsi akorát lovila manžela.
A jakmile se ti to podařilo, stal se z tebe úplně jiný člověk.
Naprosto se ti proměnila tvář. A já se na ni nedokážu ani podívat.
Odjíždíme do Skotska. Natrvalo.
Zítra hned po svatbě. Už máme naložený kočár.
A co na tom Skotsko změní?
Už teď jsi na hony vzdálená.
Omluvíte mě?
Conchito. Byl jsem u Minnie. Spí takhle s rukama nad hlavou.
To je miláček.
Pořád je tam, že? To mimino.
Jmenuje se Minnie. A já ji byl zkontrolovat.
Děti je nejlepší nechat buď spát, nebo vyřvat.
A co dospělé?
Honorie, nenapila by ses s námi?
Honoria bude nasávat atmosféru, děkuji.
- Nerada přitahuje pozornost. - Promiň. Může odpovědět sama?
A můžeš to projednou Conchitě neznepříjemňovat?
Tvá žena se má ještě moc co učit o zdejší schopnosti
- stát zpříma i přes... - Zpříma?
Já snad nikdy zpříma nestál,
vyjma pár měsíců loni v New Yorku.
A vlastně zrovna cítím takové podivné píchání v ramenou.
Co je to?
- Skoro mi to přijde jako důstojnost. - Nech toho.
Po celý můj život ses mě zdráhala podpořit.
Vybrala sis mlčení.
My od toho všeho odejdeme.
S velkou radostí tedy odstraním poslední špetku radosti a vzruchu z vašeho domu.
Moje rodina již nebude součástí té vaší.
Tak to hodně štěstí, zcela na vlastní pěst.
Zpřetrhávám vazby, matko.
Plná finanční nezávislost obou stran.
Dám přednost své rodině.
A radši za mnou nechoď,
protože se se ženou většinu večera nehodláme chovat řádně.
Chceš něco dodat, lásko?
Nikdy jsem ho nemilovala víc.
- Donesu ti pití. - Dones mi ho hned.
- Večerka. Párty končí. - Co je?
Tvá kamarádka zas tropí scénu.
- Prosím, musím jen... - Virginie, no tak. Přestaň... Jinny?
Jinny?
Jinny.
Odteď už jsme jen my tři.
Můžeme si koupit vlastní dům. Procestovat Evropu.
Conchito, to je pocit! Netíží mě žádné povinnosti ani očekávání.
Dicky...
Všechno je to pryč. Dočista.
Cože?
Tady je dlouhý seznam otcových výmluv. Ale faktem je,
že jeho velká investice...
Udělal pár chyb. A přišel o všechny peníze.
Naše peníze.
Odtržení od rodiny bylo fajn, když jsme měli peníze. Ale teď? Jak teď budeme žít?
Snadné to nebude.
Ale já tě miluju. A na čem jiném záleží?
- Můžeme dělat cokoli. - Jo.
Začneme znovu. Teď máme úplnou svobodu.
- Ano! - Od všech.
Žádné peníze ani vazby, jen my.
- Jen my a Minnie. - Můžeme žít.
My tři můžeme prostě žít.
Spí.
Velké horko a hluk, toť vše.
Na takových akcích je nevolnost častá.
A žena v jejím stavu...
Blahopřeji vám oběma.
- Raději to... - To jistě chápu.
Oznámíte to sám.
Pořád ještě předstíráš migrénu?
Patti, měli bychom být v sedmém nebi. Obě dcery jsou zajištěné a mají titul.
A my dva jsme vévoda a vévodkyně z Madison Avenue.
Celý svět naší rodině závidí.
Naše rodina už neexistuje.
Dívky zůstanou v Anglii. A co budeme dělat my?
Cokoli se nám zachce, Patti.
No, tohle bude nové nejspíš jen pro mě.
Jestli toužíš po dobrodružství, jakmile se vrátíme
- do New Yorku, užijeme... - Já do New Yorku nepatřím!
Už se mi přejedlo dělat ti publikum na večírcích.
Nikdy jsem ti nebyla dost dobrá. Ale teď už nejsi ani ty dost dobrý pro mě.
Nebojím se skandálu z rozvodu.
Coby matka vévodkyně budu dostávat příležitosti a pozvánky.
A můžu si užít jakákoli dobrodružství.
Patti, byli jsme...
Chci s tebou mluvit.
Musím se napít.
Tahle země jí do hlavy nasadila všemožné nápady.
Nápady jsem v hlavě měla vždy.
Jen mi došlo, že je snad lidé chtějí slyšet.
Lituješ, že sis tatínka vzala?
Ne, protože bych neměla vás dvě. Ale teď...
musím...
znovu nalézt svou jiskru.
Chápeš?
Já už tu jiskru vidím.
Ten dar jsi mi dala ty.
Protože si bereš Thea, mohu být zase sama sebou.
Ani skandál z rozvodu nevyloučí matku vévodkyně ze společnosti.
Tak o čem sis přišla promluvit?
Jde o...
Annabel.
Jsi si jistá, že ano?
Jsi si naprosto jistá ohledně zítřka?
Protože se nesmíš cítit... Kvůli vší té velkoleposti
se nesmíš cítit pod tlakem.
Ne. Ovšemže ne.
A jsem... Jsem si jistá.
Jen se potřebuju prospat.
Uvidíme se zítra. Mám tě ráda.
Já tebe taky.
Na nás coby příští novomanžele.
- Ano. Jednoho dne. - Ať to dopadne jakkoli.
Řekla bych, že to je pro nás právě štěstí.
Po svatbě můžeme prostě být sami sebou.
Než přijdou děti.
Předpokládám, že...
I sňatek z rozumu může zachovat rodovou linii...
Rozhodně.
Co to tu...
Vypadáš tak vyděšeně. Co se stalo?
Takováhle já jsem.
Taková jsem uvnitř byla vždycky,
ale už nechci.
Cítím se pokažená.
Co myslíš tím „pokažená“?
Když jsme byly malé,
jak jste se ty i ostatní se zatajeným dechem dívaly na kluky,
třeba na Harryho Hamiltona.
Vzpomínáš, jak jste rudly?
Harry byl nejrychlejší běžec ve městě.
No a já...
Vím, že se mi z Harryho měl tajit dech.
Že tak to je normální.
Ale netajil.
Ty pocity jsem měla...
Tyhle pocity ve mně vzbuzují dívky.
Snažila jsem se být jako vy, ale zkrátka nejsem.
Matka mě přistihla...
v New Yorku se služebnou.
Podívala se na mě jako na zrůdu.
Mabel, to mě moc mrzí.
A co řekla?
Prostě zase odešla, jako bych byla vzduch.
Mabel, poslouchej mě.
Poslyš, mluvíš o...
lásce.
Jak může láska být špatně?
Jestli se ti tají dech z tohohle,
tak jsi přesně tím, kým máš být.
Jsi Mabel. Jsi nádherná.
- Nejsi zhnusená? - Zlato.
Pocit hanby.
Od toho se musíš oprostit.
Jsi skvělá. Nejsi pokažená.
Děkuju, žes mi to řekla.
No počkej.
- Která služebná? - No Martha ne.
Té je 80.
Řeklo se žádná tajemství.
Já ti to chtěla říct.
Jenže tě zřejmě těší se ode mě oddalovat, Jinny.
- Odmítat mou péči. - Já to tajit nechtěla.
- Nechtěla jsem to tajit... - Ví to Nan?
- Neví. - O dítěti?
- Nikdo to neví. - Je to moje?
- Samozřejmě. - To mě zajímá. Proč to jinak tajit?
Omlouvám se. Měla jsem ti to říct. Jsi rád?
Jestli jsem rád?
Že mi manželka lže?
Výstižnější slovo bude „zahanbený“.
Omlouvám se.
Guyi.
V patnácti to bylo o dost snazší.
Můžeme dělat, že jsem to zvládl elegantněji?
- Theo myslí, že jsi nemocný. - Nemyslí.
Ne, nemyslí.
S Jean jsem to odvolal.
Zaslouží si lepšího.
- Než tebe? - To rozhodně.
Ale hlavně než někoho, kdo je...
beznadějně,
nenávratně,
nepřekonatelně zamilovaný do tebe.
To neříkej.
Od vás Američanů jsem se naučil, že když si něco myslíte, povíte to nahlas.
My Angličané si dáme šálek čaje a nakonec si to necháme pro sebe.
Ale tohle?
To chci vykřičet do světa.
Bože, Nan,
celou dobu, co nejsem s tebou, se snažím sám sebe přesvědčit, že si to namlouvám.
To, jak moc tě miluju.
To, jak moc tě vyloženě fyzicky potřebuju.
Pak jsem s tebou a pohlédnu na tvou tvář...
a tvou pleť...
a tvůj krk...
a tvá ústa.
A co Theo?
Poslyš, Nan.
Nic nechci víc, než aby byl Theo šťastný.
Akorát že nejspíš ne tak strašně moc,
jako chci, abys byla šťastná ty.
- Chci se zeptat... Přišel jsem... - Ne. O manželství se toho namluvilo moc.
Bože, ne.
O to nejde.
A poslyš, Nan.
Tohle je zřejmě navždy.
Bože, cítím to každičkou minutu.
Je to vše, co cítím.
Ale teď zkrátka... Teď prostě...
Ať je prostě jen teď.
Odjíždím. Zítra.
Pomyšlení na vás dva zkrátka nesnesu.
Takže nejdřív Brazílie a pak... Kdo ví?
Chci vidět vše, co jsem si označil na glóbu. Pojeď se mnou.
Cože?
Stydím se tě o to žádat. Ale nesmím riskovat, že tě nepožádám.
A teď na mě jen koukáš.
Nepoznám, jestli si říkáš, že nikdy...
Ano.
Na co?
Ano na to všechno.
Někdo tu je.
Okamžik.
Nan.
Nan, myslím, že potřebuju pomoct.
Ach, Jinny.
- Dobrá, dojdu pro matku. - Ne.
Půjde rovnou za Seadownem a neudrží se.
A pak to řekne tatínkovi. Nemám moc času.
Záhy zjistí, že jsem pryč.
Dobře. Neboj, jsem u tebe.
On není zlý člověk. Není. On jen...
Chce všechno specifickým způsobem.
Třeba to, jak mluvím a jak se oblékám, jak držím vidličku nebo jak se svlékám.
Chce, abych byla dokonalá. A pak se hrozně rozčílí.
- Je to asi moje chyba... - Ne. Není to tvá chyba.
Problém je, že už nebudeme jen my dva.
- Vážně? - Nelíbí se mu, když se s kýmkoli stýkám.
Co když nedokážu dítě ochránit?
Musíme vymyslet...
- Musíme vymyslet... Půjdeme... - Nemůžu.
Ať půjdu kamkoli, najde mě. Je mi stále v patách...
To nic. To jen...
Můžeš vylézt.
Můžeš mu věřit. To je v pořádku. Přísahám.
Co můžu udělat?
- Počkej, ta svatba... - No, promluvím s Theem.
Ale to teď neřešme.
Musíme tě dostat pryč.
Nan, myslím, že sama nepřežiju.
Jedeme s tebou.
Pojď.
Co děláš?
Proč jsi venku?
Nebylas k nalezení. Tak se jdu podívat, jestli jsi nezabloudila.
Ne, vůbec ne.
Vím, jak to někdy máš. Měl jsem obavu, toť vše.
S Jinny jsme se udobřily.
To rád slyším, lásko.
Chtěla jsem jí ukázat kapli, ale to počká do rána.
- Jo. - Dám ti vědět o zítřku.
Pojďme spát.
A mezitím s Jinny zůstaneme při sobě.
Dobře se o ni postarám.
Dobrou noc.
Dobrou.
Čí je to kabát?
Ani nevím. Nan ho popadla cestou ven.
Guyi.
Ach, Guyi.
- Vezmu to. - Díky.
Promiňte.
Honorie.
Lady Honorie Marableová.
Jak je ten hrad velký?
A ta krabice?
Pořád bych se s tebou ráda vídala.
Až budeš vdaná, můžeme si na dálku mávat.
Mluvila jsem s Milesem.
Nebudu se vdávat.
Vím, že ty a já kytici nedostaneme.
Ani kousek jejich světa. Ne docela.
Ne tak, jak si to zasloužíme. Ale třeba, když budeme odvážné,
vytvoříme si vlastní svět.
A třeba...
Třeba bude lepší.
Oni nevědí, kdo jsme. Ti ostatní.
Ale ani nemusejí, protože to víme my.
My to víme.
Víme to?
Víme.
- Víme. - Víme. Víme.
Víme to!
Ne, teď nejde o omluvu tvé matce.
- Jde o mě. Lékaři... - Lékaři?
Je to zlé.
Jsem s tvou matkou ženatý dost dlouho, abych vydržel bolest...
Říkají týdny, spíš než měsíce. K čertu.
Znáš to, doporučují „uspořádat si své záležitosti“.
Což samozřejmě znamená, že je čas převzít otěže, chlapče.
Panství, všichni pracovníci a tak dále, to všechno teď bude na tobě.
A tvá matka i tvá sestra na tebe pochopitelně budou spoléhat.
Je čas, Richarde.
Budeš lord Brightlingsea
a Conchita bude lady Brightlingseaová.
Dlužím ti omluvu.
Doufám, že víš, že to včera jsem nebyl já.
Nikdy jsem neměl...
A mám překvapení.
Můžeme na tu noc zapomenout?
Věř mi.
- Kde je otec? - Nepotřebujeme ho.
Zatím ani nevěsta, ani ženich.
Co když nakonec nepřijdou?
Ona je neřízená střela.
Jinny, budu hned za dveřmi.
Běž. Obě musíte ihned vyrazit.
Co se to děje?
Nan, jaký je plán? To není... Co se děje?
Jinny, poslouchej. Už nejde jen o tebe.
Tohle matky dělají. Musíme pryč.
Nan.
Jo?
Máte čas, než my tři projdeme uličkou.
Pak už si všimne.
Nikdy nepřijdou včas. Každá z nich se řídí vlastními pravidly.
Vaše milosti, na slovíčko.
Máme vás rády. Vás obě.
- Musíme jít. - Moc se omlouvám, Lizzy.
Vám všem. Za všechno.
My matky jsme v zásadě vždy odkázané samy na sebe, nemyslíte?
Takže musíme držet při sobě.
Kdo je hlavní, vždy?
- Vždy. - Vždy.
- My. - My.
Pojďte sem.
Mám vás moc ráda.
A nemohu vás nechat přihlížet synově potupě bez určitého varování.
Theo je dobrý člověk a já bych moc nerada, aby...
Ale Nan by nikdy nikomu neublížila, pokud by to nebylo pro zcela dobrou věc.
Dobrá, Mabel, ty jdi první.
Nan se to seběhlo moc rychle, Vaše milosti.
A na Theovi jí nesmírně záleží.
Od zprávy o otcově neuváženosti
musela pořádně dospět.
Ale je vážně velmi mladá.
Snad souhlasíte, že se oba mají uchránit trápení
z prázdného manželství, doživotního trestu.
- Nan, buší ti z Guye Thwarta srdce? - Ano.
- A točí se ti hlava? - Ano.
- Určitě chceš tohle udělat? - Ovšem.
Nan tedy bohužel nepřijde.
Annabel je cílevědomá dívka.
Ano, to je.
A jejím dnešním cílem je zřejmě záchrana sestry.
Máš lodní lístky?
- Nastup. - Jinny...
Ramena dozadu a hlavu vzhůru, ano? Jeď, Jinny.
- Počkej, co tím chceš říct? - Guy se o tebe postará. Mám tě ráda.
Oběť jedné dcery
pro svobodu té druhé.
Ne! Nan, pojedeš se mnou. Jedeš se mnou, Nan.
A zmeškat vlastní svatbu?
Ale ty se vdávat nechceš. Nikdy jsi nechtěla. A miluješ Guye.
Miluju tebe a vždycky ti dám přednost.
Nan.
- Bude to dobré. - Nan!
- Nan. Poslyš. - Nemáme čas.
Tají se mi z tebe dech. Doufám, že to víš.
Už od prvního dne, kdykoli zavřu oči, nebo je otevřu,
vždy to budeš ty, koho uvidím.
- Miluju tě. - Taky tě miluju.
A láska, hluboká, nepomíjivá láska musí zvítězit, že ano?
Nějakým způsobem.
- Tak jo, musíte jet. - Dobrá.
Nan.
- Nan, prosím. - Dám na ni pozor.
- A ty... - Já dám pozor na sebe, slibuju.
Prosím, Nan.
Strašně mě to mrzí.
Strašně mě to mrzí. Nan.
Nan je také chytrá dívka.
Chápe závažnost toho, co se Jinny chystá udělat.
A mladá dívka, která utíká od manžela i s nenarozeným dítětem...
Dítětem?
Neuspěla by. Nikdy by to nemohlo fungovat.
Kdyby Nan a Jinny utekly společně, byly by jen dvě bezmocné mladé dívky.
Ale jako vévodkyně...
Jako vévodkyně má Nan absolutní moc, aby chránila sestru...
i celou rodinu.
Měly bychom se zúčastnit svatby.
To vám nevadí,
coby matce, že si váš syn vezme někoho, kdo nemůže být šťastný?
Jak budou oba žít? On si to zaslouží vědět.
Ano, ale nejsem jen matka.
Jsem vévodkyně.
A jak Nan pozná, instituce je vždy na prvním místě.
Jinny.
Jinny!
Drazí přítomní, sešli jsme se zde dnes v přítomnosti Boha
a před zraky tohoto shromáždění, abychom spojili tohoto muže a tuto ženu...
- Jdeš pozdě. - Ona je tady.
Je uvnitř, Patti. Právě teď. Ona...
Je uvnitř hradu.
Kdo?
Matka.
Matka Nan.
Představuji vám novou vévodkyni z Tintagelu.
Překlad titulků: Jiří Sailer