Rītdienai. Tavai kāzu dienai.
Tā ir izsmalcināta.
Ja domā, ka to tev dodu, lai uzsvērtu rītdienas pasākuma
vēsturisko nozīmīgumu, kā arī lai tevi iebiedētu,
tad tev ir pilnīga taisnība.
Nu, mērķis ir skaidri izcelts.
Šovakar galvenais ir Teo.
Tu vari klusu stāvēt viņam blakus.
Kas, protams, ir tavs pienākums.
Smaidīt, varbūt pamāt.
Pagodināt ar savu klātbūtni kādu zemkopības balvu pasniegšanu.
Bet lēmumus, pat tos, kuri skar jūs abus,
turpmāk vairs nepieņemsi tu.
Es neesmu briesmonis, Nana.
Kad satikāmies, tu man ļoti patiki.
Bet tu mums meloji.
Tava uzvedība Ziemassvētkos,
tava apņemšanās runāt, kad tavs viedoklis nav ticis prasīts.
- Tas, ka mudināji Teo necienīt... - Neesmu ne uz ko Teo mudinājusi.
Mēs ar viņa tēvu smagi strādājām šīs ģimenes reputācijas labā.
Un es necenšos...
Teodors uzstāj, ka kāzas neatcels.
Tāpēc rīt mēs svinēsim sezonas, varbūt pat desmitgades lielākās kāzas.
Ja tu mainītu savas domas tagad,
īpaši, kad tik labi zināma tava izcelsme,
Teo kļūtu par izsmieklu.
Ja mans godīgais, uzticamais un atklātais dēls kļūtu par izsmieklu,
tas salauztu manu sirdi.
Bet, ja tas notiktu ar Tintadželas hercogu,
tas iedragātu viņa stāvokli uz visu viņa atlikušo mūžu.
Satraukusies līgava nebūt nav nekas jauns.
Ziemassvētkos tev devu iespēju doties prom un tu atteicies.
Tāpēc tagad
tev jātiek galā ar to pirmskāzu satraukumu,
jāuzliek diadēma un cēli jāstāv viņam blakus.
Kā hercogienei.
PAMATĀ ĪDITAS VORTONES ROMĀNS
Pēc jums, lēdij.
Nana.
- Muti vaļā. - Aiziet! Aiziet!
Nana! Nana! Nana! Nana!
Jā! Ak dievs.
Tas tiešām sāpēja.
Rīt tas viss piederēs tev.
Mums vajadzētu beigt izvairīties vienam no otra.
Šis.
Šovakar.
Nekas no tā nerada tādu sajūtu, kā būtu jājūtas kāzu priekšvakarā.
Nu, es domāju, ka par kāzām runā visādas blēņas.
- Par to, kā jā... - Vai tu mīli Gaju?
Nē.
Vai joprojām gribi mani precēt?
Tev rīt uzdos to jautājumu.
Mēs abi esam pietiekami izlikušies sabiedrībā.
Un, Nana, es tevi mīlu.
Bet es negaidīšu rīt pārpildītā baznīcā un visas pasaules acu priekšā.
Ne tad, ja neesi droša.
Tāpēc rīt no paša rīta dari man zināmu savu lēmumu.
Rīt es noskatīšos, kā precas mans dēls.
Tāpēc es pakāpšos malā un vairs nebūšu Tintadželas hercogiene.
Man, protams, nav viegli pieņemt savu jauno titulu,
jo hercogiene-atraitne taču ir mana pavecā vīramāte.
Bet es pieņemu jauno lomu ar lepnumu,
jo tas nozīmē, ka mans dēls izpildījis lomu, kam dzimis.
Nu ļaujiet man stādīt priekšā hercogu.
Lordi, dāmas un kungi, liels paldies, ka ieradāties.
Un paldies manai mātei,
ka viņa piekritusi dalīt manas dzīves svarīgākās sievietes titulu.
Bet rīt...
Oho.
Atvainojiet.
Piedodiet. Atvainojiet.
Piedodiet. Atvainojiet, piedodiet.
Rīt Tintadžela sveiks jaunu laikmetu.
Un es sveicu sievieti,
ar kuru no sirds ceru pavadīt visu atlikušo mūžu.
Kuras spēku, drosmi un izturību jau esam iepazinuši.
Bet kura, ne mirkli nešaubos,
drīz demonstrēs savu apņēmību, uzticību un vēlmi kalpot.
Jaunā Tintadželas hercogiene
būs man blakus tāpat, kā bija iepriekšējā.
Jums vēstule, lēdij Marebla.
Paldies.
Zini, varu te palikt tik ilgi, līdz aiziesi.
Es neiešu.
Nana, es gribēju...
Es tiešām negribu dzirdēt tavu atvainošanos.
Man prieks par tevi.
Teo ir džentlmenis, un viņš par tevi parūpēsies.
Nu, par mani nevajag rūpēties.
Nu, mums visiem vajag. Reizēm.
Džinij, tava pasaule noteikti ir auksta un vientuļa.
Tu vienmēr tikai rūpējies par sevi, tas arī viss.
Tiklīdz nokāpām no kuģa, tu vēlējies tikai atrast vīrieti.
Un tad, kad tas notika, tu kļuvi par pavisam citu cilvēku.
Pat tava seja ir mainījusies. Un es nespēju uz to skatīties.
Mēs pārvāksimies uz Skotiju. Pavisam.
Rīt, uzreiz pēc kāzām. Kariete jau piekrāmēta.
Un kādas pārmaiņas sagaidi Skotijā?
Tu jau tāpat esi tik tālu.
Atvainojiet.
Čita.
Es apraudzīju Miniju, un viņa gulēja ar rokām šādi.
Es viņu tā mīlu.
Joprojām turpat, ko? Mazulis.
Viņu sauc Minija. Un es viņu apraudzīju.
Mazuļiem vislabāk ir ļaut gulēt vai izraudāties.
Un pieaugušajiem?
Onorija, vai gribi ar mums iedzert?
Onorija pastāvēs un visu pavēros, paldies.
Viņai nepatīk piesaistīt uzmanību.
Piedod. Vai Onorija varētu runāt pati?
Un varbūt tu varētu iztikt bez Končitas mulsināšanas?
Tavai sievai vēl daudz jāmācās par mūsu spējām šajā valstī
- stalti stāvēt pretī... - Stalti stāvēt?
Es nekad neesmu stāvējis stalti,
izņemot dažus mēnešus pagājšvasar Ņujorkā ar Končitu.
Un patiesībā tagad lāpstiņās jūtu dīvainu sajūtu.
Kas tas ir?
Varētu būt kas līdzīgs pašcieņai.
Ai, nu beidz.
Visu manu mūžu, māt, tu esi izvairījusies mani apraudzīt.
Tu izvēlējies klusēšanu.
Mēs no tā visa attālināmies.
Tāpēc ar prieku atņemšu jūsu mājai pēdējās līksmības un trokšņa paliekas.
Es un mana ģimene vairs nebūsim daļa no jūsējās.
Nu, lai tev vienam veicas.
Es pārrauju attiecības, māt.
Pilnīga finansiālā brīvība abās pusēs.
Lieku savu ģimeni pirmajā vietā.
Un neiedomājies vēlāk mani apraudzīt,
jo mēs ar sievu šovakar negrasāmies vairs ilgi stāvēt stalti.
Vai gribi ko piemetināt, mīļā?
Nekad neesmu jūsu dēlu mīlējusi vairāk.
- Atnesīšu tev dzērienu. - Tūlīt atnes man dzērienu.
- Uz gultu. Ballīte beigusies. - Ko? Kas noticis?
Tava draudzene atkal sarīkoja jezgu.
- Lūdzu, man tikai vajag... Man... - Virdžīnij, beidz. Izbeidz... Džinij?
Džinij?
Džinij.
Turpmāk esam tikai mēs trīs.
Jā, varam nopirkt paši savu māju. Varam ilgstoši dzīvot Eiropā.
O, Končita, tā sajūta. Sajūta, kad nav pienākumu vai gaidu.
Dikij...
Tās vairs nav. Visas.
Kā tu to domā?
Te ir tētuka atrunu saraksts. Bet patiesība ir tāda...
ka viņa lielās investīcijas...
Viņš pieļāva kļūdas un zaudēja visu savu naudu.
Mūsu naudu.
Nodalīšanās no tavas ģimenes bija laba, kad mums bija nauda.
Bet tagad - kā mēs dzīvosim?
Nu, tas nebūs viegli.
Bet es tevi mīlu. Un kam gan vēl īstenībā ir nozīme?
- Un mēs varam darīt jebko. - Jā.
Varam sākt no sākuma. Tas nozīmē, ka esam patiesi brīvi.
- Jā! - No viņiem visiem.
Ne naudas, ne saistību, tikai mēs.
- Tikai mēs un Minija. - Varam dzīvot!
Mēs trijatā varam vienkārši dzīvot.
Viņa guļ.
Par daudz karstuma un skaļuma, tas arī viss.
Tas nav nekāds retums, ka šādi pasākumi ir nomācoši.
Un sievietei viņas stāvoklī...
Apsveicu jūs abus.
- Būtu labi, ja tu ne... - Es saprotu.
Šie jaunumi jāpaziņo jums.
Neatkāpsies no savām iedomu galvassāpēm, ko?
Patij, mums būtu jābūt sajūsmā. Abas meitas precētas un ar tituliem.
Un tu un es, mēs esam Medisonas avēnijas hercogs un hercogiene.
Pasaule apskauž mūsu ģimeni.
Mūsu ģimenes vairs nav.
Meitenes būs Anglijā. Un ko darīsim mēs, Treisij?
Ko vien, ellē, vēlamies, Patij.
Nu, domāju, ka tikai man tas būs jaunums.
Patij, ja tu alksti pēc piedzīvojumiem, tad uzreiz pēc atgriešanās
- Ņujorkā dosimies tādos piedz... - Mana vieta nav Ņujorkā!
Man apnicis būt par tavu publiku ballītēs.
Es nekad neesmu tev bijusi gana laba.
Bet mainījies ir tas, ka tu vairs neesi gana labs man.
Mani nebiedē šķiršanās skandāls.
Kā hercogienes mātei man būs iespējas un ielūgumi.
Un varēšu doties piedzīvojumos.
Patij, mēs esam...
Gribu ar tevi aprunāties.
Jā, man jāiedzer.
Šajā valstī viņai rodas visādas idejas.
Zini, man vienmēr bijušas idejas.
Tikai tagad atskārtu, ka cilvēki tās varētu arī gribēt dzirdēt.
Vai nožēlo, ka apprecēji tētuku?
Nē, tad man nebūtu jūs, meiteņu, bet tagad...
Man vajag...
atkal atrast savu dzirksteli.
Vai saproti?
Domāju, ka jau tagad redzu to dzirksteli.
Nu, tā ir tava dāvana man.
Tas, ka precēsi Teo, ļauj man atkal būt man.
Pat šķiršanās skandāls nepadzītu no sabiedrības hercogienes māti.
Tā, par ko tu gribēji ar mani parunāt?
Ir...
Anabela.
Tu taču esi droša, vai ne?
Vai esi pavisam droša par rītdienu?
Jo tev nav jājūtas... visa nozīmības dēļ
tev nav jājūtas piespiestai.
Nē. Nē, protams, ka ne.
Un es esmu droša.
Man tikai jāizguļas.
Tiksimies rīt. Es tevi mīlu.
Es tevi mīlu.
Par to, ka mēs būsim nākamie.
- Jā. Kaut kad. - Lai kas būtu pēc tam.
Laikam mūsu gadījumā tas ir tas labākais.
Pēc kāzām mēs varēsim būt tādi, kādi esam.
Līdz parādīsies bērni.
Pieņemu, ka mēs...
Pat laulība ērtības dēļ var turpināt dzimtu un...
Protams.
Ko mēs...
Tu izskaties tik nobijusies. Kas noticis?
Tāda es esmu.
Tāda vienmēr esmu bijusi dziļi sirdī,
bet to vairs nevēlos.
Jūtos nepareiza.
Kā tu to domā - "nepareiza"?
Kad bijām mazas,
tas, kā tu un pārējās skatījāties uz puišiem un jutāt tauriņus,
kā bija ar Hariju Hamiltonu.
Vai atceries, kā jūs visas sarkāt?
Harijs Hamiltons bija ātrākais skrējējs pilsētā.
Nu, man,
zinu, ka man arī vajadzēja just tauriņus no Harija Hamiltona.
Tas ir normāli.
Bet tā nebija.
Man tādas jūtas bija...
Man tādas jūtas bija pret meitenēm.
Un es centos būt tāda kā tu, bet es tāda vienkārši neesmu.
Māte mani pieķēra...
Ņujorkā ar kalponi.
Viņa uz mani skatījās kā uz briesmoni.
Meibla, man tik ļoti žēl.
Ko viņa teica?
Viņa vienkārši izgāja ārā, it kā es būtu niecība.
Meibla, uzklausi mani.
Klau, tu runā par...
mīlestību.
Kā gan mīlestība var būt nepareiza?
Ja tas tev liek just tauriņus,
tad tu esi tieši tāda, kādai jābūt.
Tu esi Meibla. Tu esi skaista.
- Tev tas nešķiet pretīgi? - Dārgā.
Kauns.
Tev jācenšas tikt no tā vaļā.
Tu esi pārāk jauka, lai būtu sabojāta.
Paldies, ka man izstāstīji.
Pagaidi.
- Kura kalpone? - Nu ne jau Marta.
Viņai ir 80.
Vienojāmies - vairs nekādu noslēpumu.
Es gribēju tev izstāstīt.
Tomēr tev sagādā baudu nošķirt sevi no manis, Džinij.
- Neļaut man par tevi rūpēties. - Negribēju to slēpt.
- Es tikai... Negribēju to slēpt... - Nana noteikti zina.
- Nē, nezina. - Par mazuli.
- Neviens nezina. - Vai tas ir mans?
- Protams. - Tāds man rodas jautājums.
Tad kāpēc noslēpumi?
Piedod. Man vajadzēja tev pateikt. Vai esi laimīgs?
Vai esmu laimīgs?
Ka mana sieva man melo?
Domāju, ka "apkaunots" būtu labāks vārds.
Piedod.
Gaj.
Kad man bija 15, uzkāpt bija daudz vieglāk.
Varam izlikties, ka izdarīju to elegantāk?
- Teo domā, ka esi slims. - Nē, nedomā vis.
Nē, nedomā vis.
Es atsaucu saderināšanos ar Džīnu.
Viņa pelnījusi ko labāku.
- Nekā tevi? - Nu, noteikti.
Bet galvenokārt - nekā kādu, kurš...
bezcerīgi,
nelabojami,
nepārvarami iemīlējies tevī.
Nesaki tā.
Ja esmu ko iemācījies no jums, amerikāņiem,
tad to, ka tas, ko tu domā, jāsaka skaļi.
Bet mēs, angļi iedzeram tēju un nolemjam to paturēt pie sevis.
Bet šo?
Šo es gribētu izstāstīt visai pasaulei.
Ak dievs, Nana.
Visu laiku, ko neesmu ar tevi,
mēģinu sevi pārliecināt, ka esmu to tikai iedomājies.
To, kā es tevi mīlu.
To, kā man tevi patiešām fiziski vajag.
Bet kad esmu ar tevi un skatos uz tavu seju...
un tavu ādu...
un tavu kaklu...
un tavām lūpām.
Un kā ar Teo?
Paklau, Nana.
Vairāk par visu vēlos, lai Teo būtu laimīgs.
Varbūt vienīgi ne tik ļoti,
ne tik izmisīgi, kā vēlos, lai laimīga būtu tu.
- Tāpēc gribu tev vaicāt... Kāpēc atnācu... - Lūdzu, nē.
Visi runā tikai par laulību.
Ak dievs. Nē, nē.
Ne jau to prasu.
Un paklau, Nana.
Domāju, ka tas ir uz mūžu.
Ak dievs, es to jūtu katru minūti.
Tas ir viss, ko jūtu.
Bet pagaidām es tikai... Pagaidām es tikai...
Lai pagaidām tas arī ir viss.
Es braukšu prom. Rīt.
Jo doma par jums abiem kopā - es to nespēju izturēt.
Tāpēc vispirms Brazīlija un tad - kas to lai zina.
Un tās kniepadatas manā globusā, - es gribu to visu redzēt. Brauc līdzi!
Ko?
Prasot to, jūtos nožēlojami. Bet nevaru riskēt un nejautāt.
Un tagad tu vienkārši skaties uz mani.
Nevaru saprast, vai domā, ka tu nekad...
Jā.
Par ko?
Jā par to visu.
Te kāds ir.
Mirklīti.
Nana.
Nana, man vajag tavu palīdzību.
Ak, Džinij.
- Labi, aiziešu pēc mātes. - Nē.
Viņa uzreiz dosies pie Sīdona un nespēs apstāties.
Un tad viņa izstāstītu tētukam. Nevaru... Man nav tik daudz laika.
Pēc mirkļa viņš atjēgsies, ka esmu prom.
Labi. Viss kārtībā, esmu te. Esmu te.
Viņš nav slikts cilvēks. Nav. Viņam tikai...
Viņam tikai patīk, ka viss notiek noteiktā veidā.
Piemēram, tas, kā es runāju un ģērbjos,
un, nezinu, turu dakšu un izģērbjos.
Viņš grib, lai esmu perfekta. Un viņš tā sadusmojas.
- Laikam tā ir mana vaina... - Tā nav tava vaina, Džinij.
Tā nav tava vaina.
Nana, lieta tāda, ka mēs vairs nebūsim divi.
Tiešām?
Viņam nepatīk, ja esmu kādam tuva.
Ja nu nespēšu pasargāt savu mazuli?
Nu, mums jāizdomā...
- Mums jāizdomā... Mēs dosimies... - Nē, Nana, es nevaru.
Lai kur es dotos, viņš mani atradīs. Viņš vienmēr ir tik tuvu.
Tas nekas. Viss kārtībā. Tas ir tikai...
Tagad vari nākt ārā.
Vari viņam uzticēties. Viss kārtībā. Apsolu, ka viss kārtībā.
Kā varu palīdzēt?
- Pag, kāzas... - Nu, es runāšu ar Teo.
Bet šobrīd tam nav nozīmes.
Mums tevi jādabū prom.
Nana. Nana, nedomāju, ka es viena izdzīvotu.
Mēs brauksim ar tevi.
Nāc.
Ko tu dari?
Kāpēc esi ārā?
Nekur nevarēju tevi atrast. Nācu skatīties, vai neesi aizmaldījusies.
Nē, itin nemaz.
Nu, es zinu, kāda tu mēdz būt. Es tikai satraucos.
Mēs ar Džiniju izlīgām mieru.
Labas ziņas, mīļā.
Gribēju viņai parādīt kapelu, bet varam pagaidīt līdz rītam.
- Jā. - Došu ziņu par rītdienu.
Tev jāiet gulēt.
Un līdz tam mēs ar Džiniju turēsimies kopā.
Un es pārliecināšos, ka viņa ir aprūpēta.
Arlabunakti.
Kam pieder tas mētelis?
Es nezinu. Nana paķēra, ārā ejot.
Gaj.
Ak, Gaj.
- Es to paņemšu. - Paldies, jaunkundz.
Piedodiet.
Onorija.
Lēdij Onorija Marebla.
Cik liela ir šī pils?
Cik liela ir šī kaste?
Es joprojām gribētu tevi satikt.
Nu, kad būsi precējusies, varēsim viena otrai pamāt pa gabalu.
Es aprunājos ar Mailsu.
Es neprecēšos.
Zinu, ka tev un man nekā no šī nebūs.
Mums nebūs nekā no viņu pasaules. Ne pa īstam.
Ne tā, kā būtu to pelnījušas, bet varbūt, ja uzdrīkstēsimies,
varam veidot pašas savu pasauli.
Un varbūt...
Un varbūt tā būs labāka.
Pārējie nezina, kas mēs esam.
Bet viņiem arī nav jāzina, jo mēs pašas zinām.
Mēs zinām.
Tiešām?
Mēs zinām.
- Mēs zinām. - Mēs zinām. Mēs zinām.
Mēs zinām!
Nē, runa nav par atvainošanos mātei.
- Runa ir par mani. Ārsti... - Ārsti?
Diemžēl ir slikti.
Esmu gana ilgi bijis precējies ar tavu māti,
lai spētu izturēt sāpes, bet...
Bet viņi saka: nedēļas, nevis mēneši. Nolādētie.
Viņi sāk veco runu par lietu sakārtošanu.
Tas, protams, nozīmē, pienācis laiks uzņemties atbildību, vecīt.
Īpašumi, strādnieki un tā tālāk. Par visu jāatbild tev.
Un, protams, tava māte, tava māsa - viņas paļausies uz tevi.
Pienācis laiks, Ričard.
Tu būsi lords Britlsī,
un Končita būs lēdija Britlsī.
Man tev jāatvainojas.
Ceru, ka zini, ka vakar nebiju savā ādā.
Man nevajadzēja...
Un man tev ir pārsteigums.
Vai varam aizmirst vakarvakaru?
Uzticies man.
- Kur ir tēvs? - Mums viņu nevajag.
Ne līgavas, ne līgavaiņa.
Iedomājies, ja viņi nemaz neatnāks.
Viņa vienmēr bijusi neparedzama.
Džinij, es būšu turpat aiz tām durvīm.
Ejiet. Jums abām jāiet tagad.
Kas notiek?
Nana, kāds ir plāns? Tas ne... Kas notiek?
Džinij, paklausies. Nu vairs nav runa tikai par tevi.
Tā rīkojas mātes. Mums jāiet.
Nana.
Labi?
Tev ir tik daudz laika, cik vajadzīgs, lai mēs trīs noietu pa eju,
tad viņš pamanīs.
Nekad nav laikā. Viņi visi dara tā, kā ienāk prātā.
Jūsu Gaišība, uz mirkli.
Mēs tevi mīlam. Jūs abas.
- Mums jāiet. - Piedod, Lizij.
Jūs visas. Par visu.
Būtībā mēs vienmēr esam vienas. Jums tā nešķiet? Kā mātes.
Tāpēc mums jāturas kopā.
Kurš vienmēr būs vispirms?
- Vienmēr. - Vienmēr.
Mēs esam vispirms.
Nāciet.
Es mīlu jūs, meitenes.
Un nevaru pieļaut, ka jūsu dēls tiek pazemots bez kāda brīdinājuma.
Teo ir labs cilvēks, un es negribētu, ka viņš...
Bet Nana nekad nevienu nesāpinātu,
ja vien tā nebūtu pareizāk.
Labi, Meibla, ej pirmā.
Nanai tas viss notika par ātru, Jūsu Gaišība.
Un viņai Teo ļoti rūp.
Kopš viņa uzzināja par tēva neuzticību,
viņai nācās strauji pieaugt.
Bet viņa ir vēl tik jauna.
Esmu droša, ka jūs piekritīsiet, ka viņiem abiem būs labāk
izvairīties no tukšas laulības ciešanām, no nāves sprieduma.
Nana, vai Gajs Tvorts liek tavai sirdij dziedāt?
Jā.
- Un galvai apreibt? - Jā.
- Vai esi droša, ka gribi to darīt? - Protams.
Tāpēc domāju, ka Nana neieradīsies.
Anabela ir apņēmīga meitene.
Jā, ir gan.
Un šodien, šķiet, viņa apņēmusies izglābt savu māsu.
Vai tev ir kuģa biļetes?
- Nāc. Kāp iekšā. - Džinij,
plecus atpakaļ un galvu uz augšu, labi? Dodies, Džinij.
Pag, ko tu gribi teikt? Ko tu gribi teikt?
Gajs par tevi parūpēsies, labi? Es tevi mīlu.
Vienas meitas ziedošanās
otras meitas brīvībai.
Nē! Nana, tu brauksi man līdzi. Tu brauksi man līdzi, Nana.
Un palaist garām pašas kāzas?
Nana, bet tu nemaz negribi precēties.
Nekad neesi gribējusi. Un tu mīli Gaju.
Es mīlu tevi un vienmēr izvēlēšos tevi.
Nana.
- Viss būs labi. - Nana!
- Nana! Nana! Klau! - Nav laika.
Tu liec aizrauties manai elpai. Ceru, ka tu to zini.
Kopš pašas pirmās dienas,
kad vien es aizveru acis vai pat tās atveru,
es vienmēr redzu un vienmēr redzēšu tevi.
- Es tevi mīlu. - Es arī tevi mīlu.
Un mīlestībai, dziļai, pastāvīgai mīlestībai ir jāuzvar, vai ne?
Kaut kā.
- Labi, jums jādodas. - Labi.
Nana.
- Nana, lūdzu. - Es par viņu parūpēšos.
- Un tu... - Apsolu, ka par sevi parūpēšos.
Lūdzu, Nana.
Man ļoti žēl.
Man ļoti žēl, Nana. Nana.
Nana, protams, ir arī gudra meitene.
Viņa saprot Džinijas rīcības sekas.
Jauna meitene aizbēg no vīra kopā ar viņa nedzimušo bērnu...
Bērnu?
Viņai tas neizdotos. Tas nebūtu iespējams.
Ja Nana dotos kopā ar Džiniju, viņas būtu divas bezpalīdzīgas meitenes.
Bet kā hercogiene...
Kā hercogiene Nana spētu pasargāt savu māsu...
visu savu ģimeni.
Domāju, ka mums ir jāiet uz kāzām.
Vai jums vienalga
kā mātei, ka jūsu dēls precēs kādu, kura nespēs būt laimīga?
Kā viņi abi dzīvos? Viņš ir pelnījis zināt.
Jā, bet es neesmu tikai māte.
Esmu hercogiene.
Un, kā Nana redzēs, pienākums vienmēr ir pirmajā vietā.
Džinij.
Džinij!
Dārgie viesi, šodien esam sapulcējušies Dieva
un šīs draudzes priekšā, lai savienotu šo vīrieti un šo sievieti...
Tu nokavēji.
Viņa ir šeit.
Viņa ir iekšā, Patij. Tagad.
Viņa ir pilī.
Kas?
Māte.
Nanas māte.
Jaunā Tintadželas hercogiene.
Tulkojusi Aija Oliņa