Trenger dere pilleglass?
- Når? 16.15? - Det blir gitt signal.
Har alle nok pilleglass?
Det er en vakt der. Jeg tror han teller antallet personer.
Jeg er nervøs.
La oss sette i gang.
Mikrofonsjekk.
- 100 000 døde! - 100 000 døde!
Dere må ikke gjøre noe...
Dødens høyborg!
Pengenes høyborg!
Grådighetens høyborg!
OxyContins høyborg!
Sackler-familien lyver! Tusener dør!
Sackler-familien visste!
At pillene deres tar liv!
De bygde denne fløyen!
Ta dette utenfor.
- Sackler-familien lyver! - Folk dør!
Det er lett å gjøre livet sitt om til en historie.
Det er vanskeligere å holde liv i ekte minner.
Hva mener du?
Forskjellen på historien og selve minnet.
Opplevelsen lukter, er skitten-
-og har ingen enkel slutt.
Det er de virkelige minnene som påvirker meg nå.
Det dukker opp ting du ikke ville se. Hvor du ikke er trygg.
Og selv om du ikke frigjør minnene, er effekten av dem der.
I kroppen.
Det var en klaustrofobisk forstad. 'Ikke la naboene få vite noe.'
Mor sa det hele tiden. Det var ikke bare en holdning.
Men naboene visste selvsagt. Det var så mye roping hos oss.
Fortell om søsteren din.
I. Nådeløs logikk.
Mor ville at Barbara skulle snakke i hele setninger da hun var ett.
Så hun sluttet å snakke i minst halvannet år.
Det var første gang søsteren min gjorde opprør.
Hun vasket håret mitt og holdt meg.
Slikt som barn trenger.
Hun kunne det, enda ingen hadde gjort det med henne.
I svært ung alder ble jeg bevisst på-
-forstadens banalitet og bedøvende grep.
Hun hadde en egen villskap i seg.
Hun spilte alltid piano.
Chopin, Rakhmaninov, Tsjajkovskij.
Du merket hvordan hun hadde det på hvordan hun spilte.
Parakitten satt på skulderen hennes mens hun spilte.
Hun betrodde meg alle hemmelighetene sine.
På lørdagskveldene gikk hun på kino for å kline med gutter.
Det var da hun tok til motmæle.
Hun snakket om å ha følelser for andre jenter.
Hun ble tvunget til å fortrenge og frykte seksualiteten sin.
Hun hadde et behov for å bli holdt rundt.
Hun hadde et uttrykk. 'Lydig katt, villkatt.'
Jeg sto henne nær, -
-men hun var stadig innlagt på institusjoner under oppveksten.
Da de først begynte å sende henne bort, fortsatte de med det.
Foreldrene mine tok fra henne troverdigheten-
-og brakte henne til taushet ved å kalle henne psykisk syk.
Politiet kom inn i huset.
Far begynte å strigråte ute på plenen.
De sa til mor: 'Vi fant datteren deres. Hun har begått selvmord.'
Jeg hørte mor si: 'Si til barna at det var en ulykke.'
Min fortolkning fra da av var fornektelse.
Hun ville ikke at vi skulle vite sannheten.
Det var da alt falt på plass.
Flytt det litt mot venstre.
- Ja. - Eller mer i midten?
Jeg vet ikke helt. Litt mer til høyre. Litt mer.
Jeg ser ikke helt når du står foran. Takk. Jøss.
Liker dere det? Jeg vil prøve en ting til. Kan de bytte plass?
Ok. Jeg har et par forslag til.
Jeg kan holde på slik hele kvelden.
I går kveld tenkte jeg på at folk snakker om ulike forhold.
Til partneren, barna, foreldrene.
De forholdene som har betydd mest for meg, er til vennene mine.
- Jeg unnslapp takket være dem. - Akkurat.
Det er bedre. Perfekt.
Jeg overlevde opioidkrisen. Så vidt det var.
Mitt forhold til OxyContin startet for mange år siden i Berlin.
Jeg fikk det etter en operasjon.
Selv om jeg fulgte anvisningene, ble jeg hektet over natta.
I starten var 40 mg for mye.
Men etter hvert ble det aldri nok.
Jeg gikk fra tre tabletter daglig, som foreskrevet, til 18.
Medisinene mistet sin effekt.
Så jeg fant frem sugerøret.
Alt handlet om å få tak i og bruke oxy.
Telle og fintelle, knuse og snorte, ble en heltidsjobb.
Etter avrusing oppdaget jeg at Sackler-familien, -
-et kjent navn fra museer og gallerier, sto bak epidemien.
Familiens selskap, Purdue Pharma, reklamerte for medisinen-
-enda de visste hvor farlig den var.
Jeg startet gruppen P.A.I.N. for å stille dem til ansvar.
Vi angriper filantropien deres.
De har vasket blodpenger gjennom museer og universiteter verden over.
Jeg ante ikke at det ville ha en slik påvirkningskraft.
David Velasco Sjefredaktør, Artforum Det er kanskje mitt stolteste øyeblikk som redaktør.
Hun utnyttet sin posisjon. Museene ville samarbeide med henne.
Hun er et kjent navn i kunstbransjen.
Da hun ga ut portfolioen, var det avgjørende at det var henne.
Det satte henne i fare. Jeg var bekymret for sikkerheten hennes.
Jeg var redd hun ville bli drevet ut av kunstbransjen.
Hun utfordret en mektig familie. En av de mektigste.
Om noen hører hjemme i fengsel, er det dem.
De burde sitte i fengsel til fengselssystemet blir avviklet.
- De bør være de siste som slipper ut. - Helt til lysene slukkes.
Da jeg møtte Nan, -
Megan Kapler P.A.I.N.-medlem -og vi oppdaget at begge hadde slitt med avhengighet, -
-sa hun: 'Kom på et av møtene våre.'
De fleste medlemmene har selv vært avhengige eller har mistet noen.
Vi har medlemmer som har mistet barn.
Noen har familiemedlemmer som sliter eller de har slitt selv.
Dødsfallene er hovedpoenget.
Vi burde arrangere en spill-død-aksjon.
Skal vi samle troppene?
Marina Berio Kunstner og P.A.I.N.-medlem Noen var redde for å gå så hardt ut mot familien, men det måtte til.
Dette er avgjørende.
Nan spurte: 'Tror du det vil ramme karrieren min?'
Noemi Bonazzi Designer og P.A.I.N.-medlem Jeg sa: 'Sannsynligvis. Dette er mektige mennesker.'
'Men kan du la være?'
Hun sa: 'La oss tvinge dem i kne.'
Og jeg sa: 'Jeg er med.'
Så vi begynte å møtes hjemme hos Nan-
-og planla hva vi ville gjøre.
- Så fin den er. - Den liker Alex.
Ha det.
La oss se hvor alt starter.
Det så mange at det er vanskelig å finne...
Her. I september 2019 mottok jeg et bevaringspålegg.
'På vegne av mine klienter, Raymond Sackler-familien.'
'Dere får ikke ødelegge, skjule eller endre-
-dokumenter i deres besittelse som omhandler Sackler-familien, -
-artikkelen, Purdue Pharma og/eller OxyContin.' Og så videre.
Patrick Radden Keefe Gravejournalist Vi omtaler Sackler-familien som én homogen enhet.
Egentlig er det tre familiegrener, etter tre brødre.
Arthur, Mortimer og Raymond.
Arthur Sackler har tilført kunsten energi, godvilje og intelligens.
Han eier tusenvis av verk, utstilt på Metropolitan Museum-
-og i universitetssamlinger.
I visshet om at ønsket om fred er etset inn i deres hjerter, -
-skjenker vi dere dette verset.
Arthur dør før OxyContin blir lansert.
Men mye av det som har skjedd, er en del av arven etter Arthur.
Hans samtidige kjente ham som kunstsamler og filantrop.
Den skitne hemmeligheten var at han var blitt så rik-
-takket være avhengighetsskapende medisiner.
Han utviklet en helt ny metode for å selge Valium-
-ved å dra nytte av legene.
Et kompensasjonssystem-
-der man fikk bonus etter hvor mye man solgte.
Valium ble tidenes mest solgte medisin i legemiddelbransjen.
Sackler lot Smithsonian velge 1000 verk fra sin private samling.
De beste han hadde samlet gjennom et helt liv.
Hele Sackler-foretaket-
-har handlet om å markedsføre OxyContin og familienavnet.
Du har delen som handler om kunst og filantropi.
Og så har du den skitne, ubehagelige historien-
-om legemiddelindustriens markedsføring, avhengighet og død.
Ikke vær redd for å ta opioidbaserte medisiner.
Noen er redde for å ta opioider-
-fordi de er sterke og avhengighetsskapende.
Men det er ikke sant.
Sackler-familien eide Purdue, som bevisst gikk inn for-
-å endre måten opioider ble forskrevet på-
-ved å hevde at de ikke var avhengighetsskapende.
Et par uker etter at artikkelen kom ut, fikk jeg en kryptisk e-post-
-fra fotografen Nan Goldins atelier om at hun ville treffe meg.
Jeg visste ikke hva det gjaldt, men vi avtalte et møte.
Hun var klar for å brette opp ermene og gjøre noe.
Og jeg var nok...
Det er flaut å si, men jeg var litt nedlatende.
'Bra for deg. Hold meg oppdatert.'
Jeg liker å jobbe med kjente materialer. Blå Valium-glass.
Mitt sinne mot Sackler-familien er personlig.
Jeg hater disse menneskene.
Men det handler ikke om min egen avhengighet.
Når du tenker på hvor mye de tjener på folks smerte...
Klart man blir rasende.
Sacklers lyver, folk dør! Støtt skadereduksjon nå!
Vi snakket om hva Act Up hadde gjort.
Vi ville at demonstrasjonene skulle gjøre inntrykk.
Ideen med pilleglassene var den første vi kom opp med.
Alle museer og institusjoner må slutte å ta imot penger-
-fra disse korrupte, onde jævlene.
II. Gangbar mynt
Jeg ble kastet ut av alle skoler og alle hus jeg bodde i.
Foreldrene mine kastet meg ut. Fosterfamilien kastet meg ut.
Det kommunale fosterhjemmet kastet meg ut.
Jeg kan ikke huske noen som...
Jeg gjorde det til en kunstform.
Hvorfor var du i fosterhjem?
En psykiater sa til far at hvis jeg ble boende, -
-ville det samme skje med meg som med Barbara.
Så foreldrene mine sendte meg til et fosterhjemsbyrå.
Det jødiske adopsjonsbyrået i Beacon Hill.
Ja. Jeg må ha vært fjorten.
Kvinnen i huset glattet ut håret mitt.
Hun ville ha meg til å være hvit protestant.
Da jeg kom dit, hadde jeg sprutbrekninger over hele rommet.
Jeg må ha vært livredd.
Jeg husket ikke det før nå.
Jeg havnet på en friskole hvor de ikke kunne kaste meg ut.
Satya-skolen reddet livet mitt.
Jeg var sjenert på grensen til sosial angst. Sykelig sjenert.
I seks måneder snakket jeg ikke i det hele tatt.
Min søsters selvmord hadde gjort meg stum.
Helt til jeg møtte David.
Han sa jeg bare hvisket.
Jeg var femten, han fjorten.
Han var en åpenbaring for meg.
Vi møttes da vi begge stjal biff.
Vi nasket og møttes i kjøttdisken.
- Er det sant? - Ja.
Jeg har vært en dyktig tyv hele livet.
Jeg vet ikke hvor god jeg er nå, men det var slik vi ble venner.
David var slagferdig. Veldig ironisk og svært treffsikker.
Det var gangbar mynt da.
Han lærte meg å bruke humor som overlevelsesmekanisme.
Han var elegant og veldig androgyn.
Og det tiltrakk meg.
En kveld haiket vi til min bror. Jeg hadde ikke noe sted å bo.
Jeg la meg ved siden av ham i sengen, -
-men da la han seg på gulvet.
Jeg spurte om han var homofil, og da tentes et lys i ham.
Det var første gang noen hadde sett ham for den han var.
Han ga meg navnet Nan. Og jeg fikk ham ut av skapet.
Vi frigjorde hverandre.
Han var stormens øye for meg.
David og Tommy i en sandgrop. Et av mine første fotografier.
Alle fikk kamera fra Polaroid.
Jeg fikk mer sansen for det enn noen andre.
Det var det eneste språket jeg hadde.
Plutselig fikk jeg en personlighet.
Det ga meg en stemme.
Fotografering var en måte å overvinne frykten på.
Å ta bilder er et slags skjold.
Det ga meg en grunn til å være der.
David bodde sammen med en nydelig homse i Cambridge.
Jeg flyttet raskt inn hos dem.
Vi dro til bruktbutikken nesten daglig.
Rike kvinner ga bort klærne sine. Utsøkte klær.
Fortuny-kjoler.
Vi dro til The Other Side hver kveld.
Der følte jeg meg hjemme umiddelbart.
Jeg elsket å ta bilder på den tiden.
Det ga meg en følelse av eufori.
Jeg vet når et bilde sitter.
Jeg får et kick.
Jeg fikk bildene fremkalt på et apotek.
De la bildene av seg selv i en bunke og så hvem som hadde flest.
Hvis de ikke likte et bilde, rev de det i stykker.
Og det var greit for meg.
Jeg ville at de som var avbildet, skulle være stolt av det.
Folk sa: 'Jeg visste ikke at jeg var så pen.'
Og det var det jeg ønsket å oppnå.
Bofellene mine flyktet fra Amerika.
Og de fant hverandre.
De tenkte ikke: 'Vi er pionerer.' De var bare seg selv.
Det handlet om å leve ut noe de hadde behov for.
På tross av reaksjonene fra verden utenfor.
Mens jeg bodde med homsene, studerte jeg fotografi på kunstskolen.
Jeg ville se dem på forsiden av Vogue.
Men det var så fjernt på den tiden.
Det var en skremmende tid for dem.
Du kunne bli arrestert for å gå på gaten i Boston.
Bofellene mine holdt seg hjemme. Og gikk ut om kvelden.
Overlevelse ble en kunstform.
David og jeg begynte å dra til Provincetown i 1975.
Det var et mekka for homofile.
Jeg jobbet i en portugisisk pølsebod.
Senere fikk jeg jobb som bartender på Pied Piper, lesbebaren.
Jeg levde i et separatistisk lesbisk samfunn.
Det gikk i flanellskjorter og te.
Mens jeg kom fra taftkjoler og quaalude.
Jeg skilte meg ut. Jeg gikk med perlekjede og leppestift på stranda.
Jeg forelsket meg i en skjønn kvinne. Vi var sammen en kort stund.
Men hun hadde mange andre.
Jeg var besatt av henne.
Jeg fotograferte henne hele tiden.
Jeg brukte fotografi som sublimering for sex.
Det er ofte bedre enn sex.
Jeg hadde en buttonmaskin. Du fester et bilde på en button.
- Hadde du en buttonmaskin? - Ja. Det var slik jeg tjente penger.
Jeg trasket langs Commercial Street med buttonmaskinen min.
Cookie og Sharon, Divine og John Waters-
-kom forbi og fikk laget buttons.
Jeg kjente Cookie fra Waters' filmer og var fan av henne.
- Jeg vil brenne ned denne rønna. - Alle er sjalu fordi vi er pene.
Det er som et fengsel her. Til og med i jula.
Cookie likte alt som var moro.
Cookie og Sharon var sammen i mange år.
Sharon jobbet på en pizzasjappe, -
-og Cookie og sønnen Max kom innom en kveld på sykkel.
Hun hadde langt hår med tyggis, ispinner og løv i.
Cookie hadde på seg sandaler-
-som ble holdt sammen av sikkerhetsnåler.
Og Sharon tenkte: 'Jeg skal ta meg av dem.'
Og Cookie sa: 'Jeg tror på timing.'
Cookie tok Sharon med seg hjem gjennom en sump med digre seljer.
Det var starten på Cookie og Sharons forhold.
Det var en tid full av frihet og muligheter.
Det var da jeg lagde mine første slideshow.
- Klare? - Vet alle hva de skal rope?
'Ikke ta den dritten lenger. De skapte junkier for å tjene penger.'
Vi var helt rå i går.
Vi var klare for en demonstrasjon i New York.
The Met og Guggenheim er to av de viktigste museene.
Guggenheim hadde Sackler læringssenter, -
-så de var et viktig mål.
Vi velger ofte museer hvor Nan er en del av samlingen.
Budskapet er sterkere når det kommer innenfra.
Hva om de gjenkjenner meg?
Før Guggenheim var navnet vårt blitt kjent.
Andre museer visste at vi kunne dukke opp.
Det er for ikke å bli gjenkjent.
- Vekker ikke den oppmerksomhet? - En diskré forkledning.
Den vekker oppmerksomhet. Den er gyselig.
Påtalemyndigheten i Massachusetts gikk ut med-
-interne e-poster og dokumenter om Sackler-familien-
-som inneholdt ødeleggende uttalelser.
Harry Cullen P.A.I.N.-medlem En uttalelse var fra Richard Sackler, fra lanseringen av OxyContin i 1996.
OxyContin skulle dekke landet ved hjelp av 'en storm av resepter'.
Hva om vi lagde en masse resepter og slengte i trynet på dem?
Vi vil ha banneret rett over fontenen i bunnen av spiralen?
'Sackler-familien må skamme seg.'
Vi vil ha navnet fjernet.
Så lenge navnet henger der, opprettholder de sitt omdømme.
Museene bidrar til å renvaske omdømmet deres.
Energien var perfekt. Det var fullt. En travel lørdagskveld.
- Er du klar, Nan? - Nei. Hvor er alle?
Vi hadde avtalt et tidspunkt, men så du dalende resepter, var vi i gang.
- Er vi klare? - Ja.
Jeg sto nede og kikket opp.
Jeg så på de dalende reseptene, imponert over den visuelle effekten.
Si det høyt og tydelig! Sackler-navnet er motbydelig!
Si i fra, stå på ditt! OxyContin fikk dem hit!
Jeg holdt et av bannerne.
Vi så ut til å være flere hundre aktivister. Det var vi ikke.
Folk ropte med. De var enige med oss.
Ikke mer!
Sackler-familien må ut!
Sackler-familien må svi!
'Lanseringen av OxyContin følges opp med en storm av resepter.'
Vi har gått fra Guggenheim til The Met for å få frem et budskap.
Et budskap om liv og død.
Sønnen min fikk OxyContin etter en kneoperasjon på videregående.
Legene sa han skulle ta tablettene hver fjerde time.
'Ta dem før smertene kommer. Ta dem som avtalt.'
Da han sa han hadde vondt, sa jeg: 'Har du tatt medisinene?'
Jeg bidro til min sønns undergang.
Slik skal det ikke være. Sønnen min ble avhengig av OxyContin.
Han fortsatte med heroin. Det tok elleve år, men det tok livet av ham.
Han døde alene på et toalett.
- Sacklers bryr seg ikke om min sønn. - Vi bryr oss.
Men 400 000 liv? Noen bør bry seg om det.
- Hvordan reagerte Guggenheim? - De sa ingenting.
Museene holdt munn.
25 museer støttet Sackler-familien det første året.
De sa ingenting eller så støttet de dem.
De vet at Sackler-familien ikke er god PR.
Men de frykter hva som vil komme frem.
De rike frykter at vi skal finne ut hvordan de tjener penger.
III. Balladen
Jeg flyttet til Bowery i 1978.
Det stedet burde blitt et museum.
Det bodde så mange der.
Det var en viktig adresse i Lower New York på den tiden.
Det var et shabby loft, uten lys. En stund manglet det vegger.
Det var dysfunksjonelt, men fungerte likevel.
Vi knullet i heisen. Det fløt med stoff.
Masse kokain og speed.
The Bowery var 'The Ballad'. Det var Goldins hovedkvarter.
Bowery var mitt univers.
Da jeg kom til New York, fikk jeg en liste over gallerier.
Den gangen gikk man runden med mappen sin.
Ingen gallerier var interessert, så jeg besøkte Marvin.
Jeg viste ham noen bilder ingen hadde sett før.
Dårlige kopier. Revne.
Men vi fant tonen umiddelbart.
Hun dukket opp med en eske med bilder.
Marvin Heiferman Kurator/forfatter I en prikkete selskapskjole og med rar sminke.
Hun gikk opp den elegante trappen til galleriet.
Jeg åpnet esken med rundt 20 bilder. Jeg hadde aldri sett noe lignende.
Bilder fra folks hverdag, som var helt ulikt det andre gjorde.
Han ba meg komme med mer, så jeg ga ham en hel kasse.
Jeg fikk taxisjåføren til å kjøre meg ved å suge ham.
Det var min inntreden i kunstverdenen.
Dette var i 1979.
Mudd Club åpnet den første uken vi var der.
Der møtte jeg Vivienne Dick.
Vivienne var nysgjerrig på alt.
Mye av det som skjedde, tok hun meg med på.
Jeg beveget meg i ulike kretser i New York.
Og de likte ikke hverandre.
En med Vivienne og en kvinne jeg bodde med, Suzanne.
Og Greer. Hun lagde dukker og jobbet hele tiden.
Og så var det kretsen rundt Bruce.
Og David.
Og Cookie.
Hun var midtpunktet for livet i downtown New York.
Folk sa vi var marginalisert.
Men det blåste vi i.
For oss var det normale folk som var marginalisert.
Cookie spilte i filmer, skuespill. Og hun var kunstkritiker.
Cookie sa: 'Jeg skjønner ikke hvorfor folk tror jeg er så vill.'
'Villskapen dukker bare opp like foran meg.'
Du må høre stemmen hennes. Den sier alt.
Ironien og humoren.
Vent til Charlie er tilbake fra butikken. Han kjøper appelsiner.
Hun pekte på fruktutsalget. Men jeg søkte mer spenning.
Det var Susan Atkins, Squeaky Fromme og Mary Brunner.
Jeg var fem minutter unna å møte Charlie Manson.
Cookie jobbet som go-go-danser.
Jeg danset i New Jersey, for der slapp du å danse toppløs.
New York var toppløs, men ikke New Jersey.
'Liberty's Booty' (1980) Vi tok bussen til Paterson og ristet på rumpa i tvilsomme buler.
Så tok vi bussen tilbake til New York.
Jeg danset for å tjene penger til film.
Så begynte jeg på horehuset.
Det ble ganske stygt.
Jeg har ikke mange hemmeligheter, -
-men dette har jeg aldri snakket om før.
Men nå bør jeg snakke om det.
På grunn av skammen rundt sexarbeid.
Det interesserte Vivienne at jeg hadde jobbet på horehus.
Hun ville lage film om det.
Det er en fiksjonsfilm.
Jeg spiller horemammaen der jeg jobbet. Hun var et monster.
Hei. Har du besøkt oss før?
Vi måtte jobbe hele dagen, mens hun viste frem sitt nye undertøy.
Sexarbeid er ikke negativt i seg selv, men det er hardt arbeid.
Det var slik Tin Pan Alley ble til.
Noen sa jeg burde møte Maggie.
Hun ansatte tidligere sexarbeidere og hjalp folk ut av det.
Hun var et kraftsentrum.
Hun var samfunnsorganisator, en dyktig kokk.
Hun var radikal.
Og hun var ballettdanser.
Hun ansatte meg på flekken.
Baren var en trygg havn for prostituerte.
Og et sted de kunne komme seg ut av det om de ønsket.
Og det var et sentrum for venstresiden.
Okkupanter, anarkister, black power-aktivister.
Folk som støttet Latin-Amerikas venstreside.
Det var et flerspråklig sted.
Der vanket prostituerte, kunstnere, Reuters-journalister.
Folk fra NBC som streiket.
Og skatteetaten. Når de kom for å drikke seg fulle, -
-var de like krevende å håndtere som MC-folka.
Men baren var styrt av kvinner.
Vi skulle ikke ha utkastere eller trenge menn for å bevare freden.
Når de bak baren mente noen måtte gå, så gikk de.
- Den er på huset. - Å. Takk, Nan.
Tin Pan var integrert.
The New Wave var ikke særlig integrert.
Tin Pan krysset klasseskiller, det gjorde ikke New Wave.
Darryl Pinckney Forfatter/dramatiker Jeg var mye på Tin Pan. Flere kvelder på rad.
Jeg elsket å jobbe der. De første to årene.
Jeg lyttet til folk. Virkelig lyttet.
De var ikke vant til det.
Jeg var barens dominatrix.
Jeg fikk tips, for folk ville gjøre inntrykk på meg.
Jeg jobbet til fire om morgenen, og så gikk vi på The After Hours.
Tin Pan Alley ble et viktig samlingspunkt-
-da folk forberedte Times Square-visningen.
Det var flere etasjer. Det var kollaborativ kunst.
Det var graffiti, skulpturer, -
-malere, videoinstallasjoner, musikk.
De fleste performancene fant sted i første etasje.
Nan inviterte alle i baren. Jeg så frem til å se arbeidet hennes.
Jeg satt på gulvet. Musikken kom på, og slideshowet begynte.
Det var veldig politisk.
Det handlet om makt. Særlig menns makt over kvinner.
Hvordan den makten omsettes i samfunnet.
Første gang jeg så Nans slideshow, var det ekstremt bråkete.
Det jeg husker best, er støyen.
Ikke bare fra musikken eller utstyret, -
-men folk som snakket til lerretet, som kommenterte.
I starten besto publikum bare av de som var med i slideshowet.
De ropte ut hvis de ikke likte det. Og hvis de likte det.
Jeg redigerte med det i bakhodet.
Jeg hadde med bilder av en venn som hadde sex med typen.
Hun ba meg fjerne dem.
Da begynte jeg å ta bilder av meg selv under sex.
Hvis jeg viste bilder av henne, måtte jeg vise bilder av meg selv.
De ble vist på undergrunnsklubber. Kjæresten min da var DJ.
Slik ble musikken introdusert. Først sanger jeg kjente.
Deretter sendte folk meg musikk. Men jeg endret den.
Det var virkelig moro.
Folk danset. Det var storartet.
Jeg var alltid sent ute.
Jeg sov ikke. Jeg redigerte hele natta.
Ingen visning var lik.
Hun endret musikken, bildene, rekkefølgen.
Hennes egne endrede følelser endret betydningen av dem.
Bildene hadde ikke bare én bestemt betydning.
Det skjer mye i Nan Goldins fotografier.
Det var derfor folk syntes de var så filmatiske.
For folk flest fremsto de som roller.
For de som ble fotografert, fremsto de som seg selv.
Hun fotograferer dem fra vår side.
Midt på åttitallet sto jeg Cookie nær.
Hun hadde det ikke så bra. En venn ba henne snurre en globus.
Hun skulle dra dit fingeren landet.
Hun dro til Italia og møtte Vittorio.
Han var hennes store kjærlighet.
Det var et stort bryllup. Alle fra Lower New York var der.
René Ricard, Greer, David Armstrong.
Francesco Clemente, Teri Toye.
Peter Hujar var der.
Vi sto side om side og tok bilder.
Det var et vakkert bryllup.
Og en vill fest.
Da jeg begynte å dele bildene mine, ble jeg møtt med mye dritt.
'Gode kvinnelige kunstnere finnes ikke, ' sa noen til meg.
Jeg møtte mye motstand.
Særlig fra mannlige kunstnere og gallerister.
'Dette er ikke fotografi. Ingen fotograferer sitt eget liv.'
Det var en slags ytterliggående handling.
Det var en tid for vertikalfoto i svart-hvitt.
Det er vanskelig å forstå at det kunne være så radikalt.
Kunstbransjen var noe piss. Times Square var virkeligheten.
Det var der jeg møtte Brian.
På første date så vi The Clash rett rundt hjørnet for baren.
Så dro vi til Harlem for å skaffe stoff.
Og så ble han bare værende. Fra 1981 til 1984.
Han var så vakker da. Jeg forelsket meg i ham.
Han var sart. Du kan se det i blikket hans.
Vi hadde god sex. Det kan holde folk sammen i lang tid.
Men så begynte vi å krangle mye.
Jeg var god på krangling.
Han ville gjøre det slutt, det ville ikke jeg.
Slik holdt vi på en stund.
Da jeg dro til Berlin, var det slutt.
Men så kom han til Berlin, og hele den historien.
Jeg hadde et slideshow på et loft, og så dro vi til en bar.
Han fant ut at jeg hadde vært sammen med en jente, og ble sjalu.
Det var det som utløste det.
Vi visste ikke hvordan vi skulle gjøre det slutt.
Dette var hans måte å gjøre det på.
Han slo meg flere ganger i ansiktet.
Bang, bang, bang. Han gikk etter øynene.
Jeg blødde.
En jente, Sylvie fra Paris, fikk dratt meg ut.
Hun reddet livet mitt.
Han raserte rommet og skrev med leppestift overalt:
'Tispe. Fitte.' Han brente dagbøkene mine.
Til alt hell lå slideshowet på loftet der jeg hadde vist det.
Ellers ville han ha ødelagt det.
Jeg hadde flere brudd i øyehulen.
- Tenk å gå etter øynene. - Maggie sa han ville blinde meg.
Bildene jeg tok av meg selv, hindret meg i å gå tilbake til ham.
Mishandlede kvinner har sagt-
-at de klarte å snakke om det på grunn av de bildene.
Kampen mellom selvstendighet og avhengighet.-
-er selve kjernen i 'Ballad of Sexual Dependency'.
Far prøvde å stanse utgivelsen.
Bildene var én ting, men de fryktet teksten.
Han sa jeg prøvde å bevise at de tok livet av søsteren min.
Det var slik han sa det.
Brian prøvde også å stanse utgivelsen.
Det gjør den bare mer radikal. At så mange menn ville stanse den.
Da jeg kom tilbake til New York, dro jeg til Tin Pan.
Jeg var livredd, for det var så mange menn der.
Maggie trodde jeg brukte sprøyter, men det gjorde jeg ikke. Jeg snortet.
Da jeg sluttet på Tin Pan, trodde jeg at jeg ville bli helt nedkjørt.
For da var det ingenting som hindret meg.
Og det ble jeg.
Det er litt skummelt her.
En journalist fra New York Post ringte meg ut av det blå.
Han fant nummeret mitt på nettet.
Vi må ha fakta på bordet om vi skal utfordre familien.
De kan saksøke oss.
Etter noen demonstrasjoner-
-rykket Purdue inn helsides reklamer i New York Times.
'Klart vi bryr oss om opioidkrisen. Vi selger jo opioider.'
Folk tar fortsatt imot donasjoner fra Sackler-familien.
Hva skjer med National Portrait Gallery?
Jeg vet ikke om mitt verk er med. Hva tenker dere?
Det er et hardt slag om Nan Goldin nekter å vise sine verk-
-på grunn av Sacklers penger.
Nan skulle ha en retrospektiv utstilling-
-ved National Portrait Gallery.
Men de skal ta imot $ 1,3 millioner fra Sackler-familien.
Så Nan sa at hun trakk utstillingen hvis de tok imot pengene.
Utrolig! Det virker!
Takker nei til £ 1 000 000 fra Sackler-familien.
At de avviste Sacklers penger, var et vendepunkt.
Det er fantastisk at folk begynner å revurdere hvordan de gjør ting.
Hva har skjedd på én uke?
Aktivistgrupper opplever ikke dette særlig ofte.
På tirsdag var National Portrait Gallery-
-de første til å takke nei til penger.
På torsdag ga Tate etter.
På fredag, overraskende nok, Guggenheim.
Det kom som et sjokk.
Og så har vi aller siste sort, hedgefondet, -
-som takker nei til Sacklers penger. Det har aldri skjedd før.
Dominoeffekten var enorm. At alle de store museene var med, -
-og at Nan var involvert i alle, også Tate, er helt enormt.
Og The Met fulgte etter. Men det var ikke nok for oss.
Vårt krav var: Ikke ta imot Sackler-penger.
Neste skritt er å få navnet fjernet.
Vi fikk se WhatsApp-loggen-
-fra Mortimer Sackler-familien.
De snakker om Nan Goldin.
De snakker bare om PR-håndtering.
Ingen sier: 'Vent nå litt. Kanskje det er noe i kritikken.'
'Vi bør se på hva vi har gjort. Kan vi gjøre det godt igjen?'
I stedet er det bare: 'Hvordan håndterer vi dette PR-problemet?'
Når skjønte du at du ble skygget?
Jeg gikk fra Nans hus alene en fredag kveld.
Og... jeg la merke til en bil.
Den som satt inni, skjulte ansiktet sitt.
Da jeg sto like overfor ham, så han på meg.
Neste uke, da jeg krysset gaten, -
-stoppet en bil like foran stoppskiltet.
Jeg så på ham-
-og gikk videre 4-5 meter.
Da jeg så meg tilbake, tok han bilde av meg fra bilen.
Jeg husker det øyeblikket, -
-for jeg har aldri vært så redd før.
Jeg vet ikke hvem han er.
Men det er samme mann som uken før.
Jeg ropte til ham, men han kjørte bare av sted.
Og jeg var livredd.
Og tenk hvor sjokkert jeg ble-
-da han en uke senere står utenfor Nans hus.
Vi kom ut fra Nans hus. Den samme bilen står utenfor igjen.
Og fyren er rett der.
Han ser at jeg filmer ham.
Nå kjører han.
Jeg gikk ut med kona og sønnene mine.
Vi skulle et ærend og satte oss i bilen da naboen kom bort og sa:
'Det sitter en fyr utenfor huset mitt i en SUV.'
'Han holder øye med huset deres.'
Jeg visste at Nan og Meg hadde opplevd det samme.
Dette var samme fremgangsmåte.
Da jeg faktasjekket boken, spurte jeg Purdue-
-om de kjente til de som overvåket Nan, Megan og meg.
Og Purdue svarte:
'Selvsagt ikke. Vi ville aldri gjort noe slikt.' De benektet alt.
Jeg stilte Sackler-familien det samme spørsmålet.
Noe av det jeg spurte om, benektet de. Men ikke dette.
- Bob er et av styremedlemmene. - Hei.
Det er litt kaos her.
Har noen fått nalokson eller opplæring i bruken av det?
- Jeg fikk for noen uker siden. - Jeg også, men ingen opplæring.
Jeg skal gå gjennom symptomene på en opioidoverdose-
-og hvordan man bruker nalokson.
Om du tror noen har tatt en overdose, spør du om det går bra.
Reagerer de ikke, presser du knyttneven mot sternum.
Rist i dem. Reagerer de fortsatt ikke, gi nalokson.
Gi dem nalokson og ring nødnummeret.
Det er samme hva du gjør først, men gjør begge deler.
Åpne den og spray opp i nesen.
Er det ikke overdose, gjør den ingen skade.
Er det overdose, vil det redde livet deres.
Skadereduksjon er det som vil få oss ut av krisen.
Brukerrom, mindre stigmatisering og hjelp til de avhengige.
Høringen begynner nå.
God morgen. Velkommen til dagens høring-
-som gjelder tilskudd til rusforstyrrelsestjenester.
Neste vitne er Nan Goldin, grunnlegger av P.A.I.N.
Jeg snakker av personlig erfaring.
Det kan hjelpe dere å forstå hva lovene dere vil innføre, medfører.
Hvordan de påvirker mennesker.
Jeg hadde ikke klart å slutte med Oxy uten buprenorfin.
En lav dose med buprenorfin reduserer suget etter opioider.
Ved høyere doser merker du ikke engang effekten av opioider.
Jeg fikk tilgang til LAR og hadde råd til god behandling.
Leger trenger opplæring og fullmakt for å forskrive buprenorfin.
Det trengs ikke for å forskrive OxyContin.
Dette øker stigmatiseringen i legestanden-
-rundt behandling av rusavhengige. Vi må holde folk i live.
Avhengighet er ikke et spørsmål om moral eller lovlydighet.
Skadereduksjon retter opp skader forårsaket av avhengighet, -
-men også skader forårsaket av sosiale og moralske angrep-
-på mennesker med rusforstyrrelser.
Takk. Det er viktig å høre fra en som får legemiddelassistert behandling.
Jeg skammer meg ikke. Dette er ikke min vei til rusfrihet.
- Det er min rusfrihet. - Det er viktig.
Mange tror man ikke kan ta noe for å være rusfri. Det stemmer ikke.
- Stigmatiseringen er tyngende. - Takk skal du ha.
Stå arm i arm.
Vi slo oss sammen med Housing Works og Vocal New York-
-som ville demonstrere.
Vi er her...
For å rette oppmerksomheten mot...
Overdosedagen!
Ingen stigmatisering! Ingen skam!
Skadereduksjon innebærer trygge brukerrom.
Annalina Miescher Psykiater og P.A.I.N.-medlem Vi sier: 'Vi bryr oss ikke om hva du er avhengig av.'
'Du skal kunne innta det på trygt vis og ikke sette noen i fare.'
'Her kan du sette rene sprøyter. Vi kan teste stoffet for deg.'
- Cuomo, si det som det er. - Hvor mange døde blir det her?
IV. Til vår bortgang
Jeg måtte til avrusning for første gang i 1988.
Jeg var blitt isolert fra vennene mine.
Jeg trodde jeg skulle tilbake til miljøet mitt.
Men jeg innså at de fleste var døde eller døende.
Vi lar oss ikke tvinge til taushet!
Gjør noe! Reager! Bekjemp aids!
Det var rene krigssonen.
Vi så folk dø rundt oss, men kunne ikke gjøre noe.
Artists Space ba meg kuratere en utstilling.
Jeg ville at den skulle ha aids som tema.
Det hadde ikke vært noen utstillinger om det.
Jeg ba alle vennene mine bidra.
Jeg ville at det skulle være et fellesskap.
Det var den første utstillingen jeg kuraterte.
Dødelighet er ikke lenger en abstrakt tanke-
-jeg kan skyve foran meg til jeg er 80 eller 90.
Vi kan ikke lenger skyve bort tanken på at vi skal dø.
David Wojnarowicz var min åndelige og politiske veileder.
'Skyt homsene for å stanse aids, ' sa Texas' guvernør.
Pressesekretæren sa det var en spøk.
Han visste ikke at mikrofonen var på.
Han trodde ikke det ville ødelegge sjansen for gjenvalg.
Jeg våkner hver morgen i denne drapsmaskinen som kalles Amerika.
Jeg bærer sinnet som et blodfylt egg.
Det er en hårfin grense mellom innsiden og utsiden.
Mellom tanke og handling.
Den består av blod, muskler og bein.
Jeg har sett etter tegnene, i mediene og på folks lepper.
De troende utenfor katedralen som roper til homoparaden:
'Dere er ikke her neste år. Dere får aids og dør. Haha!'
Galleriet er stengt for montering.
Nan Goldin kuraterte utstillingen-
-med en tanke om å velge verk av mennesker hun kjente-
-som var rammet av aids eller levde med aids.
Hun ville fordrive oppfatningen av aids-ofre.
Jeg er ikke et offer om jeg kjemper imot.
Jeg ser institusjonalisert uvitenhet om denne epidemien.
Hun ville ta for seg spørsmålet om seksualitet i denne epidemien.
At trygg seksualitet var mulig.
Og at dette ville fortsette-
-selv om kirken og myndighetene prøvde å dysse det ned.
Det er viktige verk her.
Som Davids og Peter Hujars verk.
Philip-Lorca diCorcia.
Mark Morrisroe.
Greer Lankton.
Darrel Ellis.
Både kjente og ukjente kunstnere.
Det handlet om tap av fellesskap.
Et forsøk på å holde folks ettermæle i live.
Jeg ba David skrive noe til katalogen.
Jeg sendte ham bilder av noen av verkene.
Jeg sa at han kunne skrive hva han ville.
Jeg ble bedt om å skrive et essay-
-til en utstilling om aids og miljøet rundt.
Så jeg skrev om det jeg opplevde i mitt eget liv.
Om image og representasjon-
-og at alt sees i lys av at man har en tabubelagt sykdom.
Jeg liker at denne lille, tynne katalogen-
-med små reproduksjoner i svart-hvitt, -
-kunne skape en voldsom politisk omveltning.
I Artists Space Gallery forbereder man neste ukes utstilling.
Det statlige kulturfondet har trukket sin støtte.
Kulturfondet nekter å støtte en utstilling i New York-
-fordi den skildrer aids og homofili og støter politisk fintfølenhet.
Utstillingen er organisert av fotograf Nan Goldin.
Susan Wyatt, direktøren, ble nervøs for Davids tekst.
Så hun viste den til kulturfondet.
Katalogen kritiserer senator Helms' syn på homofili og kunst.
Og kaller kardinal O'Connor 'en feit kannibal i svart kjole'.
- Tror du telefonen ringer igjen? - Når som helst.
Det er sikkert kardinal O'Connor som vil støtte mine uttalelser-
-og innrømme at han er kannibal siden han spiser Jesu legeme, -
-og at han er svak for svarte kjoler.
Han er feit, transparent og umoralsk.
Da nyheten sprakk, ringte David, tydelig opprørt.
De prøvde å få ham til å fjerne 'feit jævla kannibal i svart kjole'.
Det er farlig og skremmende. Jeg ser for meg mccarthyisme-
-og svartelisting av kunstnere hvis dette får skje.
Det kunstneriske fokuset forsvant.
John Frohnmayer Det statlige kulturfondet Utstillingen, i sin nåværende form, er ikke kunstnerisk forsvarlig.
Komponist Leonard Bernstein ble dratt inn i striden-
-da han takket nei til National Medal of Arts-
-fordi kulturfondet trakk sin støtte.
Det morsomme er at hvis bilder og ord skapt av et enkeltmenneske, -
-har makt til å skape slik debatt, er vel det flott?
Da er det sprekker i informasjonskontrollens vegger.
Hallo? Ja.
Hei. Det har vært helt vilt.
Senator D'Amato rev i stykker en kunstkatalog...
Hvordan kan de ignorere den politiske siden av aids?
Er det ikke politisk at jeg kan dø av aids i 1989?
Eller at jeg mangler sykeforsikring og tilgang til gode helsetjenester?
Vittorio fikk tre måneder å leve og begynte å tegne.
Han levde fortsatt halvannet år senere.
Dette er fra Vittorios likvake.
Cookie hadde allerede mistet stemmen.
Hun skrev hele tiden så folk kunne se hva hun trengte.
Så kom Sharon tilbake for å ta seg av Cookie.
Bildet der Sharon steller Cookie-
-er for meg selve meningen med kjærlighet.
Jeg var rasende.
Ring en eller annen lege. Noen må kunne hjelpe.
Det må finnes en behandling der ute.
Men det var ingen lege å ringe. Jeg kunne ikke begripe det.
Cookie Mueller er død.
Cookies minnestund ble holdt i St. Marks kirke.
Neste dag åpnet 'Witnesses'.
Jeg heter David Wojnarowicz.
Jeg vil lese dette til minne om Peter Hujar, Keith Davis, -
-Bebe Smith, Cookie Mueller, Vittorio.
Et skritt mot å gjøre privat sorg offentlig-
-er ritualet med minnestunder.
Jeg har vært i flere de siste fem årene.
Under den siste kjente jeg noe som minnet om raseri.
Det som gjorde meg sint, -
-var at minnestunden ikke nådde ut utenfor rommet den ble holdt i.
Jeg var redd venner ble profesjonelle kistebærere-
-som ventet på at deres kjære skulle dø mens de skrev gravtaler.
Perfeksjonerte dødens ritualer istedenfor livets enkle ritualer, -
-som å rope i gatene.
Verken kirke eller stat, vi avgjør hvilken kunst som er bra!
Opp på fortauet.
Tenk om venner demonstrerte-
-hver gang en kjæreste eller fremmed døde av aids?
Tenk om hver gang noen døde av aids, -
-så ville deres nærmeste kjøre dem i 100 km/t til Washington, -
-bråbremse foran inngangen til Det hvite hus, -
-og dumpe den livløse kroppen deres på trappen.
Selv små kullstreker som markerer din reaksjon på epidemien, -
-betyr mye for meg om de henger ute blant folk.
Vi må finne våre egne markeringsformer.
Ikke stol på at massemediene gjenspeiler vårt syn.
Mark Morrisroe døde kort tid etter åpningen.
David Wojnarowicz døde i 1992.
Folk forstår ikke sinnet og smerten fra de årene.
De forstår ikke hva vi gjennomgikk.
Det tar fortsatt livet av folk.
Det ble ikke borte.
David Armstrong døde i 2014.
Vi tilbrakte store deler av livet sammen.
Et flere tiår langt vennskap.
Mange har sluttet å ta imot donasjoner fra Sackler-familien.
Guggenheim, Met Museum, Tate og National Portrait Gallery.
Og helseinstitusjoner verden over.
Vi må kreve at Louvre lytter og blir de første til å fjerne navnet.
Louvre blir det første museet som fjerner Sackler-navnet.
Ingen andre museer følger etter.
V. En vei ut
- Kan jeg stille et spørsmål? - Hva da?
Da du tok overdose, var du alene?
Ja.
Helt alene.
Jeg trodde det var dop jeg snortet, men det var fentanyl.
Mange vil ta fentanyl, men jeg var ikke forberedt på det.
Jeg sloknet som et lys.
Så våknet jeg til igjen. Og så sloknet jeg igjen.
Ingen vekket meg, jeg våknet bare til igjen.
Jeg var heldig som våknet av meg selv.
Fordømmelsen av rusavhengige, -
-preges av manglende forståelse for hvordan det er å ikke ha de stoffene.
Å måtte oppleve abstinenser.
Hjernens opioidreseptorer tømmes, -
-så du har ingen beskyttelse mot smerte.
Det er ikke bare det fysiske.
Det er så mørkt som det kan få bli.
Sjelen formørkes.
Det er uutholdelig.
Ok, jeg er her. Bare kom når du vil.
- Hallo? Hva sa du? - Jeg er på restauranten. Bare kom.
- Bra. Hvor mange fikk du tak i? - Alle du ville ha.
Ja? Hvem er det?
- Sover du ennå? - Nei, jeg la meg aldri.
Vet du hva som slo meg som rart?
Jeg tenkte på det i morges.
Felles skjebne er ingen trøst. Oppmerksomhet er en trøst.
I dette tilfellet.
P.A.I.N. samler inn $ 35 000 til en maskin som analyserer rusmidler.
Stoffet er blitt mer urent. Rett og slett livsfarlig.
Det er fentanyl i alt nå.
Er det fentanyl her?
Fentanyl har én topp, kokain har to. Og de har ulike tallverdier.
Her ser du at den avviker.
Vil du vise dem blodpengene?
Det er bra, for da ser man at de ikke er ekte.
For å unngå 3000 sivile søksmål, slår Purdue Pharma seg konkurs.
- Hva er budskapet vårt? - Purdue er konkurs, ikke Sacklers.
Deres private formue kommer fra OxyContin og må tas fra dem.
Budskapet er at Sackler-familien slipper unna med drap.
At vi vil ha pengene deres, og hvor vi vil bruke dem.
Selskapet slo seg konkurs.
Snakk om å lure seg unna.
Det som skjer, er at Purdue sier:
'Vi har ikke ressurser til å inngå forlik i så mange søksmål.'
'Vi erklærer oss konkurs, for kassen er nesten tom.'
Men kassen er tom-
-fordi bak kulissene, i nærmere ti år, -
-har Sackler-familien tappet selskapet for penger.
De tok ut mer enn ti milliarder før de slo seg konkurs.
- Hvem sine penger? - Våre penger!
- Hvem sitt blod? - Vårt blod!
Tror du de slipper de unna?
Ja. Jeg regnet aldri med at de ville bli stilt til ansvar.
Man kan ikke ta så mye penger fra en familie verdt milliarder.
At skifteretten skal avgjøre noe som er en samfunnskrise, -
-er galskap. Det er problemet.
Jeg har vært med siden starten.
Mike Quinn Advokat og P.A.I.N.-medlem Vi måtte ta aktivismen inn i rettsalen.
Helt siden da har vi kjempet i retten.
Vi ble ikke tatt så godt imot i starten.
Vi rykker inn og trekker oss ut igjen.
Jeg sa til Purdues advokat at jeg jobbet gratis.
Og han bare: 'Hva?'
Han skjønte ingenting,
De bruker tretti millioner dollar i måneden på advokatsalærer.
De har mer enn åtti jurister og andre på denne saken. Det er mange.
God morgen, dette er dommer Drain.
Dette er en telefonhøring.
Vi er her i dag vedrørende Purdue Pharma.
Vi mener det er gjort en grov feil.
Justisdepartementets saksbehandling var feil.
Og resultatet, som er vagt og uforklarlig, er feil.
Justisdept. innhentet ikke informasjon fra ofrene, -
-befolkningen, Representantenes hus eller Senatet.
Forhandlingen mellom justisdept. Og Purdue/Sackler-familien-
-er ikke nok til å ta en slik beslutning.
Mine klienter er som ånden fra fortidens jul.
I 2007 så de at det var et problem.
Problemet ble verre, og dette er deres sjanse til å si-
-at vi må sikre en tryggere fremtid.
Ok. Greit. Takk.
God morgen, dommer og alle dere andre.
Mr. Quinn sier Purdue/Sackler-familien-
Marshall Huebner Purdues advokat -For å antyde at de er sammen om det.
Det er ikke til hjelp, og det er ikke rettferdig.
Dette er så deprimerende.
Takk for at du tar opp kampen, Mike.
Jeg er stolt av å få gjøre det. Vi er der.
At gruppen vår er en del av konkursen-
-og kjemper med nebb og klør, er utrolig.
- Det er ganske morsomt. - Det er helt vilt.
- Kan de bli tiltalt? - Nei.
Hvis justisdepartementet tiltalte Sackler-familien nå, -
-ville det forpurre konkurssaken.
De unnslapp straffansvar.
Sackler-familien betalte $ 6 milliarder for å få-
-immunitet for seg selv, sine arvinger, partnere og private fond.
Overdosekrisen i USA har en kostnad på mer enn $ 1 billion.
Vi fulgte dem til skifteretten-
-og ser dem manipulere rettssystemet.
Ingen rettferd for oss, bare for milliardærer.
Vi kan bare håpe at pengene fra forliket-
-havner på riktig sted-
-og blir brukt på skadereduksjon, ikke politiarbeid.
At de går til grupper som dere, som redder liv.
Denne saken føres for en føderal domstol.
Den føres digitalt, men de samme reglene gjelder.
Sackler-familien er pålagt å overvære vitneforklaringer-
-som et krav for konkursavtalen.
Jeg ser David Sackler på skjermen.
Og Theresa Sackler.
Richard Sackler skal være med oss på telefonen.
Kan du bekrefte det, dr. Sackler?
Ja, dommer, jeg er her og jeg lytter.
Før vi begynner, vil jeg klargjøre noe.
Richard sa at han lytter.
Han bør også si at han ser på. Han skal se på, men ikke bli sett.
Kan du bekrefte det?
Det kan jeg bekrefte. Jeg har sett alt.
Det er viktig. Takk for det innspillet.
Den første til å vitne i dag er Tiffinee Scott.
Richard. David. Theresa.
Vi har aldri møttes, men jeg har et forhold til dere-
-på grunn av OxyContin.
Har dere gitt nalokson til et av barna deres?
Gjenopplivet et barn etter en overdose? Det har jeg.
Den smerten kan ikke forklares.
I mai 2020 ble hun funnet livløs i sengen av meg.
Dere har forårsaket så mye smerte. Skam dere.
Jeg husker da Trent sa at han var avhengig av OxyContin.
Han ringte fra University of Alabama. Jeg hørte at han var redd.
Jeg kjørte i tre timer, og vi gråt sammen.
'Jeg klarer ikke å slutte. Jeg er redd jeg skal dø.'
- Og det gjorde han. - Dette er tøft.
Jeg prøvde opioider kort etter lanseringen av OxyContin.
Jeg er en av få som har overlevd deres enorme grådighet.
Jeg håper alle ofrene-
-vil hjemsøke dere hvert våkne øyeblikk, og i søvne også.
Takk. Den neste til å uttale seg er Nan Goldin.
Det er fint å endelig se dere ansikt til ansikt.
Sackler-familiens såkalte unnskyldning, pålagt av forliket, -
-er en fornærmelse for alle som er rammet.
Én familie er i det store og hele ansvarlig for denne krisen-
-som har forårsaket mer enn en halv million døde amerikanere-
-og skapt uopprettelig skade for generasjoner.
Likevel gir forliket dem immunitet, -
-ikke bare for seg selv, men for fremtidige generasjoner.
Purdue er kjent skyldig i føderale lovbrudd, -
-men eierne er aldri stilt for retten.
Vi håper justisdepartementet vil tiltale dem. Takk.
Takk.
Opptak fra nødtelefonen -De er på vei. Går han på noe? -Jeg vet ikke. Han har gjort det før.
Herregud.
- Er han tjue år? - Ja.
- Hva heter han? - Bryan.
- Vi er på vei. - Takk.
4804 dager. Richard, hvis du fortsatt lytter, -
-det er så mange dager siden jeg tok den fryktelige telefonen.
Jeg har levd med smerten over å miste mitt eneste barn.
En smerte du aldri vil forstå.
Jeg kan bare gjenta den smerten og lidelsen Kristy føler, -
-som alle vi som er her i dag, føler.
Jeg vil si til Sacklers at når denne høringen er over, -
-kan dere legge enda 16 personer til dødslisten.
VI. Søstre
Jeg ba far om pasientjournalene fra stedene hun hadde vært innlagt.
Han ga dem til meg uten å lese dem selv.
Jeg fikk en eske med originaldokumentene.
'Etter å ha jobbet med henne, oppdaget jeg at hun var redd.'
Her sto Barbaras historie. Jeg ble forferdet.
Jeg både ville og ville ikke vite.
'Hun ser fremtiden, all skjønnheten og blodbadet.'
Jeg forsto ikke at det første stedet hun ble sendt til, var et barnehjem.
Hun satte fyr på gardinene og rømte.
Hun blir beskrevet som en 'opprørsk ungdom'.
'Miss Goldin er impulsiv, trassig, opprørsk og sint.'
Det står at psykiateren mente-
-Mrs. Goldin burde legges inn, ikke miss Goldin.
Det står i papirene fra sykehuset.
'Mrs. Goldin er for syk til at Barbara kan skrives ut.'
Mor ble seksuelt misbrukt av et familiemedlem i mange år.
Da søsteren min kom i puberteten, taklet ikke mor det.
'Hun vil løse vanskene med datteren ved å fase henne ut av livet sitt.'
Søsteren min fikk ikke utløp for ting. Hun var ikke psykisk syk.
Jeg visste hvor tøft det var for henne å leve.
Hun lengtet desperat etter et hjem.
Hvis hun hadde funnet noen, hvis hun var blitt elsket, -
-ville hun ha overlevd.
Folk i området hadde sett miss Goldin kort tid før, -
-da hun spurte når neste tog kom forbi.
Kort før 17.30 la hun vesken sin på bakken ved toglinjen.
Så la hun seg på tvers av skinnene da toget nærmet seg.
Lokføreren fortalte politiet at de så henne og dro i bremsen, -
-men klarte ikke å stanse toget.
Rettsmedisineren sa at dødsfallet var selvmord.
Andre forhold som bidro til dødsfallet: Alvorlig depresjon.
Det er problemet. Du blir fortalt: 'Det skjedde ikke.'
'Du så ikke det. Du hørte ikke det.'
Hva gjør man da? Hvordan skal man tro på seg selv?
Hvordan kan du fortsette å tro på deg selv?
Hvordan viser du verden at du faktisk opplevde og hørte det?
Det er derfor jeg tar bilder.
- Nan, hva gjør du? - Du er nydelig.
Er det med lyd? Kjære vene.
Kom igjen, skatt.
Mor elsker å danse.
Hun skal lære mannen sin å svinge seg.
Jeg liker å gjøre dette.
- Bra, mamma. - Kom igjen.
Foreldrene mine var ikke egnet som foreldre.
De fikk barn fordi det var forventet av dem-
-mer enn at de ville oppfostre barn.
Det ser bra ut.
- Litt høyere. - Er det høyt nok?
- Det er bra. - Kan du se det?
Barbara elsket Nan. De sto hverandre nær.
Da hun døde, hadde hun en vakker salmebok i vesken.
- Og et vakkert sitat fra... - Conrad.
Mørkets hjerte av Joseph Conrad.
I likhet med Nan leste hun mye.
Jeg har sitatet ovenpå.
Men det sto noe om...
- Kan du stoppe? - Ja. Hent sitatet,
- Noe om anger. - Ja, endeløs anger.
Filmer du? Det er et sitat fra Mørkets hjerte.
Var det skrevet på et ark?
'Rart er dette livet - dette underlige byggverk-
-av en ubarmhjertig logikk uten formål.
Det meste du kan håpe på er litt selvinnsikt...
som kommer for sent.
En endeløs anger.'
Det er en viktig historie, ikke bare for meg, -
-men for hele samfunnet.
Den handler om konformitet og fornektelse.
Men også om skam.
Feil ting blir holdt hemmelig.
Og det ødelegger folk.
Søsteren min ble offer for dette, men hun kjempet imot.
Hennes opprør ble utgangspunkt for mitt eget.
Hun viste vei.
La oss slå av litt.
Fire år etter P.A.I.N.s første demonstrasjon, -
-fjerner The Met Sackler-navnet fra sju gallerier.
Vi klarte det!
Fire år tok det. Verken Kongressen eller Justisdepartementer gjorde noe.
Etter skifteretten sto de enda bedre stilt enn noen gang.
De ble fullstendig renvasket av skifteretten.
Det er bare her de er blitt stilt til ansvar.
Vi klarte det.
- For en følelse. - Helt fantastisk.
Sackler-familien omtales bare som 'privat donor'.
Stå der. Det står ikke hvem de private donorene er.
- Nydelig! - Det er så bra.
Det er vanskelig å tro.
Sackler navnet er også fjernet fra Guggenheim, British Museum, -
-Serpentine Gallery og flere museer og universiteter.
Familien sa at de ikke hadde spionert på P.A.I.N.
Og at av de $ 10,4 mrd som ble fordelt til familien før konkursen, -
-ble mer enn halvparten betalt i skatt eller investert i tilknyttede selskaper.
Mer enn 500 000 dødsfall i USA skyldes overdosekrisen.
Mars 2022 markerte det høyeste årlige dødstallet, med 109 000 døde.
Aktivistene kjemper videre for forebygging og skadereduksjon.
Norske tekster: Ina Bakke Kickstat