Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-DOKUMENTTI
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jännittävin ajanjakso elokuvahistoriassa oli se,
jona "mustan" nimessään sisältävät filmit muuttuivat tästä…
…täksi.
Vihdoin mainonnasta oli tullut todenmukaista.
Ensimmäistä kertaa pääsin näkemään tummaihoisia lahjakkuuksia elokuvissa.
Pam Grier säihkyi Friday Fosterissa, joka oli ensimmäisiä sarjakuvasovituksia.
Max Julien elvytti film noirin The Mackissa.
Charlie Russellin näytelmä Five on the Black Hand Side -
sovitettiin valkokankaalle.
Muuta minulla ei olekaan kuin purkkaa ja harmeja,
ja minulta loppui purkka.
Muutkin innostuivat.
Hell Up in Harlem.
The Black Godfather.
Tuo vapauden purkaus sai osakseen huimaa suosiota.
Yleisö janosi lisää.
Miksi mustia filmejä lakattiin tekemästä?
MUSTAN ELOKUVAN NOUSU
Elokuvat muuttivat isoäitini unet.
Hän tuli Mississippistä.
Hän sanoi elokuvien muuttaneen hänen unensa tarinoiksi.
Ensimmäisenä hänen alitajuntaansa pinttyi Dracula.
Hyytävä kauhuromantiikka riisti isoäidiltä yöunet viikoksi.
Olen Dracula.
Taivaan talikynttilät, onko täällä pahoja henkiä?
Niitä oikein kuhisee, eikä siinä kaikki. -Eikö muka?
Filmeissä nähtiin pelokkaita afroamerikkalaisia.
Siinä oli epäinhimillistävää ja surrealistista tuntua.
Keitä nuo ovat?
Zombeja.
Tämä osoitti, että aivan liian usein -
mustia kohdeltiin kaltoin klassikoina pidetyissä filmeissä.
Jossain vaiheessa vastaan tulee noloja hetkiä -
tarkasteltaessa mestarien tuotantoa.
Jännityksen mestari viljeli stereotyyppejä.
Samoin tekivät kuulu näytelmäkirjailija ja musikaalien mestariohjaaja.
Vaikutus on pysyvä.
Orson Welles ja Laurence Olivier ovat draaman jättiläisiä.
He alentuivat mustaan meikkiin sovittaessaan ylimielisen Othellon.
Likaisen säilyn lukko.
Kun näen valkohanskaisen Mikki Hiiren -
tai Väiski Vemmelsäären, mietin väkisinkin pilanäytöksiä.
Herrasmiesklubilleko he muka sonnustautuivat?
Oletko nähnyt lentävää norsua?
Kattia kanssa.
Ettäkö lentävä kissa?
Ja lehmät lentävät.
Tuttu juttu.
Tällaiset kohtaukset ujuttautuivat isoäitini alitajuntaan.
Ne uhkasivat kumota hänen minäkuvansa.
Värillisiä kohdeltiin toisin Mississippissä.
Hän tunsi kuvien voiman. Kun vierailimme isoäidillä,
emme saaneet katsoa Andy Griffith Show'ta.
Isoäiti tuumi: "Tuossa etelän kylässä ei mustia ole.
Miten luulette heille käyneen?"
Kaikki tuo on latistanut elokuvaintoani.
Olen katsellut ja ajatellut elokuvia sekä kirjoittanut niistä koko ikäni.
Palaan aina niiden pariin, vaikka niistä huokuukin halveksuntaa.
Ylitsepääsemätöntä vähättelyä.
Representaation voi typistää näin.
Valkoiselle näyttelijälle puku edustaa illanviettoa kaupungilla -
ja elämän nautintoja.
Rusetti mustalla näyttelijällä ei ollut tyylikäs.
Se kuului työasuun.
Huoliteltu asukokonaisuus on minun mieleeni.
Smokeista en perusta.
Ehkä juuri siksi.
TEATTERILAIVA OHJAUS: HARRY A. POLLARD
TEATTERILAIVA OHJAUS: JAMES WHALE
TEATTERILAIVA OHJAUS: GEORGE SIDNEY
Mustille näyttelijöille ei kehitetty uusia rooleja.
Teatterilaiva kierrätti mustia näyttelijöitä kliseenomaisesti.
Elokuva-ala murskasi mustien toiveet.
Mustille miehille ei herunut rooleja.
Mahdottomat kauneusihanteet takasivat mustien naisten itseinhon vuosikausiksi.
Nyt hän tulee.
Tykkään siitä mitä typy tekee tukallaan.
Tuo rooli ei ollut tarkoitettu mustalle.
Hahmo lausui tahattoman kommentin halutuimmasta hiustyylistä.
Siitä mustat naiset kärsivät yhä.
Kun vietin lapsuuttani Atlantassa, rotuerottelu oli voimissaan.
En päässyt teattereihin.
Mustille tarkoitetut teatterit olivat harvassa.
Ne olivat pieniä, eikä niissä esitetty isoja nimiä.
Jos esitettiinkin, niin kolmisen vuotta myöhässä.
Rotuerottelu oli siis varsin ankara järjestelmä.
Lauantai oli leffailta.
NÄYTTELIJÄ
Katselimme länkkäreitä.
Lash LaRueta, Gene Autrya, Roy Rogersia.
Buck Rogersia ja avaruuspätkiä.
Kiinnostuin lännenelokuvista.
Jostain syystä ihastuin niihin.
KIRJOITTAJA
Gene Autryyn, Johnny Mack Browniin ja Roy Rogersiin.
Kävin Los Angeles Theatressa.
OHJAAJA
Se oli kuin vanhanajan palatsi.
Joskus istuin siellä ypöyksin ja omin koko teatterin itselleni.
Tykästyin John Fordin tyylisesti autiomaissa kuvattuihin pätkiin.
Näin hienoja tarinoita.
Kävin elokuvissa isäni kanssa.
NÄYTTELIJÄ
Hän vei minua katsomaan itselleen mieluisia filmejä.
Niissä esiintyivät John Wayne ja Steve McQueen.
Muistan Orjakauppiaan.
Sidney Poitier läpsäisi siinä naista.
ORJAKAUPPIAS OHJAUS: RAOUL WALSH
Otos katkesi, ja nainen piteli kasvojaan.
Hämmästyimme, ja äiti sanoi miehen läpsäisseen.
"Oikeastiko?"
"Sitä ei sovi näyttää."
Elokuvafani katselee itseään kiinnostavia filmejä.
NÄYTTELIJÄ
Vasta keskivaiheilla tajuaa, että elokuvassahan ei ole mustia.
Sitä mutustaa popcornia.
"Eikö tässä leffassa ole yhtään mustia?"
"Ei ole". "Jaaha."
Tahdomme nähdä itsemme.
Jossain mielessä kyllä.
Pikkunaskalina näin mustien pätkiä, joissa esiintyi vaikkapa Stepin Fetchit.
Minkä hukkasit?
NÄYTTELIJÄ
Olet kelvoton parturi.
Willie Best.
Alfalfa, Buckwheat, Stymie…
Halusin tulla heiksi.
Moi, Buckwheat.
En tuntenut mustia lapsia, jotka pääsivät valkoisille kylään -
ja tekivät juttuja yhdessä.
Our Gang tuntui ihan uskomattomalta.
Vartuin erottelun aikaan.
Maailma oli jaettu kahtia jo silloin, kun opin puhumaan ja kävelemään.
Elokuvat puolestaan ovat kuvitelmaa.
Kotiin tultuani halusin olla elokuvassa näkemäni merirosvo.
Mutta…
Halusin mustan lehmipojan.
Meillä on kerrottavaa.
Tahdomme nähdä itsemme eri muodoissa.
NÄYTTELIJÄ
Se turhauttaa monia ikätovereitani.
Tahdomme nähdä itsemme lapsina tai scifi-maailmassa.
Kuten useimmat muut, rinnastan elokuvat uniin.
Nautin näkemistäni kuvista.
Samalla kenties yritin kuvitella itseni valkokankaalle.
Pikkutyttönä näin filmeissä ihmisiä, jotka eivät näyttäneet minulta.
NÄYTTELIJÄ
Siksi en uskonut tulevani näyttelijäksi.
Sitten näin Harry Belafonten ja Dorothy Dandridgen Carmen Jonesissa.
Heidät nähdessäni oikein hihkaisin.
"Ehkä minusta onkin näyttelijäksi."
Dandridge sai kolmesti parikseen hahmon,
josta tuli tähti kaikilla muilla aloilla paitsi sillä, jossa oli pätevin.
Elokuvissa.
Hän oli Harry Belafonte.
Kaksikko oli lahjakas ja temperamenttinen.
Alati vaaniva rasismi sokaisi yleisön heidän sopeutumiskykyiselle karismalleen.
Sen takia heitä ei roolitettu useammin.
Belafonten laulumenestys oli näyttelijäkoulutuksen perua.
Hän sovelsi tarinankerrontaa musiikkiin.
Fyysisesti hän oli itsevarma kuin atleetti.
Tunteikkaalla tulkinnallaan hän osoitti elokuvalliset lahjansa välittömästi.
Häntä tosin sapetti, ettei häntä osattu hyödyntää.
Häntä pelättiin siinä määrin, ettei häntä kuultu Carmen Jonesissa.
OHJAUS: OTTO PREMINGER
Vuonna 1959 -
hän tuotti oman projektinsa. Mukana olivat ohjaaja Robert Wise,
myöhemmin Oscar-palkittu Ed Begley,
käsikirjoittaja Abe Polonsky ja The Modern Jazz Quartet.
He pakenivat huomispäivää oli merkkiteos.
NÄYTTELIJÄ-LAULAJA
Se merkitsi minulle paljon, että pääsin tekemään sellaisen elokuvan.
HE PAKENIVAT HUOMISPÄIVÄÄ OHJAUS: ROBERT WISE
Miten menee, muru?
Bacco tahtoo ostaa sinulle paukun ja minä tuliterän auton.
Se oli unohtumaton elokuva.
Filmi oli aikaansa edellä, sillä siinä kuvattiin rodut rehellisesti.
Siksi se tietysti sivuutettiin.
Belafonte sai kyllä tarjouksia,
muttei vähänkään kiinnostavissa projekteissa.
Sidney Poitier oli siihen aikaan kaikkein suosituin musta henkilöhahmo.
Hän oli silti Sidney Poitier.
Hän ei suinkaan ollut Sidney Poitier mustassa ympäristössä.
Hän esitti mustaa henkilöä kokonaan valkoisten elokuvassa.
Aivan aluksi tulin miettineeksi, että mitä tyhjästä tullut musta teki -
seitsemän natsinunnan keskellä?
Kieltäydyin siitä roolista, ja Sidney suostui.
Voittaja on Sidney Poitier.
PARAS NÄYTTELIJÄ "KEDON KUKKASET"
Harry Belafonte ei alistunut tuotoksiin, joissa mustille viitattiin kintaalla.
Hän päätti olla esiintymättä elokuvissa vuosina 1959–1970.
Minusta se teki hänestä filmimaailman Muhammad Alin.
Hänet ajettiin kehästä parhaina vuosinaan.
En kadu yhtäkään torjumaani filmiä.
Ne eivät olleet heiniäni.
En kadu yhtäkään.
Onneksi muut saivat saman tilaisuuden.
Ennen kaikkea olen taiteilija.
Olen näyttelijä.
Koulukuntaani kuuluvat Marlon Brando, Walter Matthau,
Rod Steiger ja Tony Curtis. Ohjaajat eivät antaneet meille armoa.
En suostu mihinkään millä ei ole arvoa.
Onnekseni minusta tuli jymymenestys kautta maailman.
Koko maapallo otti minut avosylin vastaan.
Sitä ei voinut kiistää,
että taivaanrajassa tuikkivalle Belafontelle ei vittuilla.
Aina kun minulta vaadittiin jotain, haistatin vitut ja painuin Pariisiin.
"Saatan asettuakin sinne. Minulla on määränpää.
Siinä on vastaus siihen, että kiistit minusta olevan joksikin."
Minä vain.
OHJAUS: RANALD MACDOUGALL
Olen täällä.
Belafonten päättäväisyys ajoi hänet pois kuvioista.
Turhautuneet värilliset vaativat oikaisua ja kansalaisoikeuksia.
Elokuvat laahasivat perässä.
Tämä Langston Hughesin sitaatti innoitti näytelmän ja elokuvan.
"Kuinka käy sivuutetulle unelmalle? Kuivahtaako se kuin rusina paahteessa?
Kenties se roikkuu taakan lailla.
Vai räjähtääkö se?"
Meitä on tölvitty toistuvasti.
Päätimme tehdä asialle jotain.
Värillisiä sorsittiin vuosikausia.
Vallankumous roihahti 1900-luvulla.
Levottomuuksia nähtiin lähes vuosittain 1960-luvulla.
Los Angelesissa kuohui vuonna 1965.
Wattsin mellakat saattoi ennustaa.
Oli selvää, että luvassa oli räjähdys.
Poliisi on aina tappanut ihmisiä ja kauhistuttanut mustien yhteisöä.
Jos lähdin iltanäytökseen, tiesin tulevani poliisin pysäyttämäksi.
Vaikutti siltä, ettei meikäläisten hengellä ollut väliä.
Amerikka oli syöksykierteessä vuonna 1968.
Mellakoita oli sattunut 20, joista puolet vuonna 1967.
Myös kotikaupungissani.
Laki ja järjestys ovat luhistuneet Michiganin Detroitissa.
Linwoodissa tunteet kävivät kuumempina kuin pormestari ja kuvernööri aavistivat.
Filmeissäkin kuohuttiin.
Itsenäisissä filmeissä -
mustat eivät olleet olemassa ainoastaan valkoisen näkökentän rajoilla.
Ruudulle mahtui useampiakin mustia.
Kaksi moista lahjakkuutta teki elokuvatähtien veroiset suoritukset,
jotka eivät johtaneet tähteyteen.
Miksi lähdit kaltaiseni kanssa räkälään?
Et pidä itseäsi minään.
Jos oikeutta olisi,
Ivan Dixonin ja Abbey Lincolnin roolit Nothing But a Manissa -
olisivat ansainneet enemmän tunnustusta.
Davis oli kyvykäs laulaja, näyttelijä ja showmies.
Häneltä se kävi.
Hän esitti silkinsileän ja vetovoimaisen egotripin -
vuoden 1966 filmissä A Man Called Adam.
Siinä nähtiin Cicely Tyson, Ja'Net DuBois -
ja mykkäroolissa Morgan Freeman.
Tämän täytyi odottaa väkevämpää roolia ja vuorosanoja 20 vuotta.
Davis piti filmin otteessaan loppunäytökseen asti.
Siinä hän pyysi anteeksi hahmonsa aiheuttamia harmeja.
Olin väärässä.
Minun olisi pitänyt odottaa, että hän särkee pullon päähäsi.
Näin vain, kun se vanha vosu piteli käsissään hellantuutelin…
Adam.
OHJAUS: MELVIN VAN PEEBLES
Van Peebles esitti mustaa elämää itsesäälittä.
Hänen taide-elokuvansa olivat tuoreita.
Studiofilmit jämähtivät ikivanhaan tapaansa.
Ne muovasivat kulttuuria siihen vastaamisen sijaan.
Hudin löivät kaikenikäisten musikaalit, kuten tämä…
Huikea palkintoehdokas.
Vuonna -68 Sidney Poitier pääsi pois -
pieleen roolitettujen valkoisten tähtien varjosta -
ja valtasi maailman.
Arvaa kuka tulee päivälliselle ja Yön kuumuudessa -
julkaistiin vuonna 1968. Elokuvista tuli palkintoehdokkaat.
Valkoiset näyttelijät ihastelivat Poitieria.
Älkää käsittäkö väärin.
Rakastan tytärtänne ja tahdon pitää hänet yhtä onnellisena kuin kaiken aluksi.
Ilman hyväksyntäänne meistä ei tosin tule mitään.
Mark Harris kirjoitti kirjassaan näin.
"Poitier on Amerikan suurin elokuvatähti."
Ikävä kyllä hän myös heijasteli viihdealan reaktiota -
menestyviin värillisiin.
Kun kerran Poitier veti väkeä,
kukaan ei tullut ajatelleeksi, että muutkin mustat pystyvät samaan.
Kun tuolloin musta puhui valkoiselle elokuvassa,
sitä pidettiin aikuisviihteenä.
KOHU: PETULA CLARK TARTTUI HARRY BELAFONTEN KÄSIVARTEEN
Mustien mediamenestys rinnastetaan satasen löytämiseen metrosta.
Sama ilmiö ei toistu.
Elokuvien keskiössä nähtiin Elvis Presley -
ja Beatlesit.
USA:ssa heitä julkaisi ensimmäisenä mustien levy-yhtiö.
Miksei näitä naispuolisia rokkipioneereja haettu elokuvarooleihin?
Ennen pitkää koitti uusi päivä tai pikemminkin yö,
jona mustat taiturit saivat tunnustusta itsenäisten filmien maailmassa.
George Romero loi uudenlaisen toimintasankarin -
antamalla aseen Duane Jonesille, mustalle näyttelijälle.
Filmistä tuli vaikutusvaltainen.
Rauhoitu nyt vain.
Minä kiljuin: "Auta minua, Johnny!"
Tavasta poiketen Romero ei maininnut sankarin rotua,
sillä rooli ei ollut kirjoitettu mustalle.
Palaan lujittamaan säpit myöhemmin.
Pärjäät toistaiseksi.
Onko selvä?
Sen mustan kaverin mukana haluaa mennä.
Hän pelastaa pinteestä.
Jos hän kuolee, peli on pelattu.
Osaamme päästä pakoon.
Tiedämme miten paeta zombeja,
tappajakasveja ja kaikkea vaanivaa.
Olemme tottuneet ottamaan hatkat.
Osaamme mennä pois tieltä ja antaa juttujen tapahtua.
Ikkunat laudoitettiin uhreja vaanivien epäkuolleiden varalta.
Se muistutti mellakkavideota.
Elävien kuolleiden yö oli vertauskuva, joko tahallinen tai tahaton.
Täräytä silmien väliin.
Jones tapettiin hänen pelastettuaan valkoisia.
Militantit afroamerikkalaiset ottivat filmin omakseen.
Se oli heistä rotupetturuuden vertaus.
Sitä mieltä olivat siskojeni poikaystävät.
Hyvä laaki!
Vainaa on. Paiskataan hänetkin kokkoon.
Lopetus oli yhtä riipivä kuin elokuvakin.
Jones viskataan ruumiskasaan.
Kerron kovin surullisia uutisia.
Martin Luther King ammuttiin kuoliaaksi Memphisissä tänä iltana.
King surmattiin elokuvan julkaisuvuonna.
Medgar Evers ja Malcolm X murhattiin muutamaa vuotta aiemmin.
Elokuvalla oli suurempi vaikutus kuin ohjaaja osasi aavistaakaan.
Filmin menestyksen olisi pitänyt näyttää, että mustat näyttelijät kiinnostivat.
Peter Sellers esitti intialaishahmoa Pahuksenmoiset pirskeet -satiirissa.
Vuonna 1968 nähtiin myös Yul Brynner Pancho Villana -
ja Woody Strode harmi kyllä apassina.
Valkoiset ovat aina ohjanneet amerikkalaiselokuvia -
jopa silloin, kun aiheena on mustien elämä.
Mustia ohjaajia ei hyväksytä, vaikka yleisöstä 30 prosenttia on mustia.
William Greaves sai juuri ohjattua esikoisfilminsä Take One and Take Two'n.
Sitä leikataan paraikaa.
Selvennyksen vuoksi: mustat ovat ohjanneet lukuisia filmejä.
Heitä olivat 40-luvulla Powell Lindsay, Oscar Micheaux ja Bill Alexander.
Heitä ei päästetty Hollywoodiin.
Elokuvia näytettiin ainoastaan mustille yhteisöille.
Vuosina 1968–78 eli sitkeästi eräs myytti.
Kun muutama musta ohjaaja pääsi vihdoin kameran taakse,
tilaisuus oli muka ensimmäinen laatuaan.
Afroamerikkalaiset olivat käsikirjoittaneet ja ohjanneet useinkin.
Tuohon aikaan studiot vastustivat noiden tehtävien yhdistämistä.
Musta lehdistö tuki noita filmejä, vaikkei valtavirta niistä piitannut.
Mykkäfilmien aikaan -
aloitteli käsikirjoittaja, ohjaaja ja näyttelijä Oscar Micheaux.
Hän teki filmejä mustille teattereille, jotka olivat ränsistyneitä.
Mustia filmejä ei julkaistu jatkuvasti, vaikka mustaa yleisöä riittikin.
Moni studio pelkäsi loukkaavansa Saksaa ja menettävänsä tuloja.
Lopulta natsit potkivat ne ulos vuonna 1942.
Mustien raha ei niille kelvannut.
Monesti nuo rakennukset oli kunnostettu mustien elokuvateattereiksi.
Micheaux ja jopa eräät valkoiset toimivat sangen pienellä budjetilla.
He sovittivat kirjoja vähäisin varoin.
Kirjailijoille se sopi, sillä he halusivat elokuvasovituksia.
Astaire esitti isännän ja palvelijan suhteita.
Hänet nähtiin steppaamassa mustien näyttelijöiden edessä.
Studiot takoivat karkeita kuvitelmia afroamerikkalaisista.
Alice Guy-Blaché puolestaan teki jotain aivan muuta.
Vuonna 1912 hän ohjasi A Fool and His Moneyn.
Ensi kertaa nähtiin kokonaan musta näyttelijäkaarti.
Ohjaus oli leikkisää, eikä näyttelijöitä vähätelty.
Studiot tavoittelivat tuota menestynyttä ohjaajaa.
Koska hän loi taidetta huolella,
oli aivan loogista, että hän kieltäytyi ensimmäisestä Tarzan-elokuvasta.
APINOIDEN TARZAN
Tuon ajan mustat elokuvantekijät olivat uutteria.
He loivat itsenäisen elokuvan varhaisen version.
Tuolloin itsenäinen elokuvantekijä ei ollut kysytty ulkopuolinen,
jolla oli uskomattomat voimavarat.
Studiot häätivät itsenäisiä toimijoita omistamistaan teattereista.
Tuote piti saattaa yleisölle omin päin.
Micheaux ja muut samanmieliset -
tekivät draamoja, komedioita, musikaaleja ja murhamysteerejä.
Joskus genret ympättiin yhteen filmiin, sillä varoja oli rajoitetusti,
toisin kuin kunnianhimoa.
Elokuvahistorian aikana studiot ovat karsastaneet mustien rahaa.
Yritteliäät mustat ovat aina vastanneet luomalla -
valtavirrasta poikkeavaa taloutta ja kulttuuria.
Vaikka se havaittiin vasta myöhemmin,
William Greaves käsitteli elokuvaa lähestulkoon romaanimaisesti.
Greaves lakkasi näyttelemästä kyllästyttyään pelkistettyihin rooleihin.
Kaikkihan käy äkkiä sota-aikaan.
Jumalanpalvelustakin piti vauhdittaa.
Hän työsti uranuurtavaa filmiä, Symbiopsychotaxiplasmia.
OHJAUS: WILLIAM GREAVES
Älä enää ikinä koske minuun.
Filmi oli yhtä suurieleinen ja kunnianhimoinen kuin otsikkonsakin.
Se leikitteli ajalla kaikin tavoin.
Ohjaaja Greaves uppoutui elokuvaansa ja menetti kaiken perspektiivin.
Jos ohjaajalta kysyy filmin aiheesta, häneltä saa ympäripyöreän vastauksen.
Greaves oli kahden vaiheilla. Hän halusi kohtauksesta hyvän.
Hän halusi näyttelijöiden innoittuvan.
Nuo kaksi tavoitetta raastoivat häntä.
TUOTTAJA
Se on oma teoriani.
Symbiopsychotaxiplasm hämmensi tulkitsijoitaan vuosikymmeniä.
Siitä syntyi yleisesti tunnettu genre: kekseliäs ja leikkisä yhteiskuntasatiiri.
Ohjaaja Jules Dassin joutui mauttomasti sanottuna mustalle listalle.
Hän käsitteli rotupolitiikkaa Uptight-trillerissä.
Näyttelijät osallistuivat käsikirjoittamiseen.
Dassin, Dee ja Mayfield olivat ovelia, rehtejä ja häpeämättömiä.
He tekivät tri Kingin kuolemasta genre-elokuvan.
King murhattiin vuonna -68.
Äitini keskeytti työnsä lähteäkseen hautajaisiin.
Vaikkei hän tuntenutkaan tuota miestä, hän puki pyhävaatteensa ja läksi.
Siitä tajusin, että tuo kaverihan oli tärkeä.
Hänen teoillaan ja puheillaan oli merkitystä.
Mekin olemme tärkeitä.
Äänemme, toiveemme, unelmamme ja pyrkimyksemme ovat tärkeitä.
Niitä pidämme itsestäänselvinä.
Uptight kuvasti sitä ahdistusta -
ja vimmaa, jota tunsi vastauksia vaativa yhteiskunta.
Siis genrefilmin ydintä.
Tri Kingin kuoltua nousimme Atlantassa lentokoneeseen.
Marssimme roskakuskien joukossa.
Meillä oli kotona "I am a man" -kylttejä.
Rohkeassa rötösfilmitulkinnassa kumoukselliset juonivat ryöstöä -
samalla kun Cleveland suri Kingin murhaa.
Rosvojoukon avainhahmo oli neuvoton murhasta syntyneen kaaoksen edessä -
ja poti tunnontuskia.
Riipii pahemmin kuin ikinä.
Uptight oli uusintaversio vuoden 1935 elokuvasta Ilmiantaja.
Siitä alkoi uusversioiden kierre.
Muistuttiko se Ilmiantajaa?
Ilmiantajan kautta tunsin senkin filmin.
Siinä leffassa tietyt ihmiset ovat ihan selvästi peitepoliiseja.
Jos bileissä passasi marisätkää ja joku ei vetänytkään hatseja,
hän oli selvä kyttä.
Tai sitten joku käyttäytyi oudosti porukassa.
Kun kasassa oli oikea vallankumouksellisten joukkio,
mukana oli aina joku epäilyttävä.
Sellainen se elokuva oli.
Säveltäjä Booker T. Jonesin mukaan -
Uptight oli ensimmäinen blaxploitaatiofilmi.
Toisella mantereella sijaitsi italialainen studio.
Kuten moni muu mullistava filmi, tämäkin lukeutui toisarvoiseen genreen.
Spagettiwesterniin.
Tällä myöhemmin nähtävällä kohtauksella -
ohjaaja kumosi yleisön odotukset.
Henry Fonda tappajana oli mullistus.
Hänhän oli valkokankaan moraalinen tiennäyttäjä.
Isaac Hayes tarvitsi hitin.
Hän innoittui Leonen roolituspäätöksestä.
Valkoisten rehtiyttä edustivat Fonda,
John Wayne, Jimmy Stewart ja Shirley Temple.
Liikuttunut Hayes loi tämän kappaleen.
Hayes katsoi tuon filmin paetakseen Stax Studiosin tunkkaista ilmaa -
ainakin kymmenesti.
Woody Stroden roolisuoritus sai Hayesin haaveilemaan elokuvatähteydestä -
ja vieläpä länkkäreissä, joissa mustia ei juuri nähty.
Huuliharppukostaja sai Hayesin luomaan tämän kappaleen albumilleen.
Gordon Parks sovitti elämäkertansa The Learning Treeksi vuonna 1969.
Studio rahoitti mustaa ohjaajaa ensimmäistä kertaa.
Warner takoi tulosta tuolla entisellä valokuvaajalla.
Hän käsikirjoitti, ohjasi, tuotti ja sävelsi.
Hän vitsaili olleensa liian pitkä esiintyäkseen elokuvassaan.
Filmi seuraa 12-vuotiasta Newtiä yhden kesän ajan.
Eräs kohtauksista säväyttää edelleen.
Juokse, Tuck!
Tuo väkevä hetki tuntuu surrealistiselta ja todeltakin.
Aikalaiset eivät sitä huomioineet.
Seis tai ammun!
Ei Tuckia tarvinnut ampua.
Noin käy rikollisille.
Itse tapahtuma oli tuttu, mutta elokuvalta sitä ei odotettu.
Parks ahtoi filmiin kaikkea mahdollista,
kuten tämän upean kuvan, jolla mustat ottivat länkkärit omakseen.
Hän ei tiennyt pääsisikö tekemään toista filmiä enää koskaan.
Vuonna 1969 siirryttiin epätoden tuntuun.
Villiintymistä nähtiin -
Robert Downey vanhemman kumousta kuvaavassa komediassa,
Putney Swope -satiirissa.
Ilmastointilaitetta ei voi syödä.
Musta Putney Swope kohosi mainostoimiston pääksi.
Olisitte oiva johtaja.
Hän käänsi toimiston työtavat päälaelleen.
Lahjakkuutenne on jäänyt käyttämättä.
Olen syytön! -Lämpöäkö muka mittaat?
Älkää erottako minua. Minulla on vaimo, lapsia ja poni.
Komedialla voi ilmaista enemmän kuin perusilmeellä.
Siitä mustien täytyi päästä yli.
Naurattaa täytyi alatekstin keinoin.
Downey huomasi, että leikittelykin voi olla purevaa.
Neronleimaus se ei ollut, mutta jokin kuitenkin.
Downey oli tyytymätön Arnold Johnsonin suoritukseen.
Hän dubbasi itse pääosan esittäjän.
Truth and Soul!
TS, beibi. -Niin juuri!
Oscar-ehdokkaana ollut poika otti isästään mallia Tropic Thunderissa.
Yritän kyllä, mutta hankalaa se on.
Eihän. -Heitä vinkki.
KOSTO ODOTTAA
Vuosi 1969 oli mustien elokuvien rajapyykki.
Mustien mennyttä elämää tarkasteltiin viiltävän realistisemmin.
Tämä elokuva ruoti orjuutta ensimmäisten joukossa.
Filmin nimi oli Slaves. Sitä tähditti Dionne Warwick.
Hän lauloi toisenlaisesta tuskasta kuin mitä olisi voinut odottaa.
Ossie Davisin orjahahmo etsi turhaan logiikkaa järjettömästä järjestelmästä.
Tuleeko muita tarjouksia?
Davisin hiljainen kihinä ei kätkenyt hänen epätoivoaan.
Vaikutus oli alleviivaava.
Rupert Crosse oli ensimmäinen musta näyttelijä,
joka pääsi Oscar-ehdokkaaksi. Hänet nähtiin Veijareissa.
Miten tämä pannaan käyntiin?
Aurinkoinen Crosse häivytti McQueenin lakonisuuden.
Tämä kuunteli Crossea ja siten soi katsojien tekevän samoin.
Kymmenen vuotta aiemmin Crosse esiintyi Shadowsissa.
John Cassavetes teki tuon rotudraaman vuonna 1959, itsenäisesti tietenkin.
Tiedätkö sen kaskun kanista ja puusta? -Enpä tiedä.
Kani putosi puusta ja virkkoi: "Lemmiskely on lintujen puuhaa."
Crossen tuntenut ohjaaja Mark Rydell roolitti tämän Veijareihin.
Crosse oli 195-senttinen.
RYDELLIN ÄÄNI
Hän sopi Steven aisapariksi.
Steve McQueenin talo oli huikea.
Siellä oli kymmenisen autotallia.
Joukossa oli Ferrareita, Aston Martineja ja kilpamoottoripyöriä.
Valtaisassa ja loisteliaassa tontissa oli sisäpiha.
Moista Rupert ei ollut nähnyt.
En ollut minäkään ennen kuin tapasin Steven.
Elin Rupertia ylellisemmin.
Tuo nuori näyttelijä oli rahaton.
Rupert tapasi Steven siinä talossa.
Steve katsoi tuota jättiläistä, ja istuuduimme kirjastoon.
Steve alkoi kertoilla taekwondosta.
Hän taisi kamppailulajit.
Hän esitteli Rupertille liikkeitään.
Rupert totesi hänen olevan epätasapainossa.
Steve katsoi häneen kiinnostuneena.
"Tasapainosi on vinksallaan."
Steve pyysi häntä näyttämään mallia.
Rupert suoristautui täyteen pituuteensa.
He asettuivat vastatusten, ja kahden sekunnin kuluttua -
Steve oli lentänyt naapurihuoneeseen.
Tuumin, että se siitä rainasta.
Rupert saisi kenkää.
Steve riemastuikin siitä, ettei tuo kaveri pelännyt häntä.
Losin filmimaailmaa asuttivat edistykselliset taiteilijat,
kuten Jack Nicholson ja käsikirjoittaja Robert Towne.
Karismaattisen Crossen lahjoja ihailtiin.
Jim Brown ja Crosse esittelivät uudenlaista mustaa miehisyyttä.
Brown oli sekä kohtelias että kärsimätön.
Crosse taas hymyili nenäkkäästi.
Muhammad Ali oli toinen musta julkimo,
josta pitivät niin mustat kuin valkoisetkin.
Hänen kohtelias julkeutensa nähtiin Cassius Clayssa, vuoden 1970 dokumentissa.
Hän pestasi juristeja.
Hän maksoi elatusmaksuja sekä elätti nykyisen vaimonsa ja lapsensa.
Dokumentissa Ali nähtiin nykyisen ja tulevan minänsä risteyksessä.
Siinä nähtiin itsehillintää, josta tulisi mustan filmin ydin.
Alin tapaan läpi löi toinen musta hahmo, joka ei vältellyt valtavirran katsetta.
Jack Johnsonin vaikeuksia kuvattiin elokuvassa Ylpeä jättiläinen.
James Earl Jonesista tuli toiseksi ensimmäinen musta Oscar-ehdokas.
YLPEÄ JÄTTILÄINEN OHJAUS: MARTIN RITT
Jones teki seksuaalisen roolisuorituksen,
mikä oli harvinaista hänen urallaan.
Älkää! -Vaatteet päälle.
Viemme teidät. -Jack!
Älä huoli. Pue päällesi.
Rotujenvälinen seksuaalisuus kohautti vuoden 1970 filmimaailmaa.
Filmi muistutti yleisöä, että moiset suhteet nojasivat himoon.
Muutoksista hämmentyi ainakin yksi elokuvantekijä.
William Wyler kuvasi yhteiskuntamurrosta vaikkapa elokuvassa Parhaat vuodet.
Wyler kuvasi stalkkaamisen esiastetta vuoden 1965 Neitoperhossa.
Hänen viimeisensä oli The Liberation of L.B. Jones.
Tällä kertaa hän epäonnistui tulkitsemaan ajankohtaista draamaa.
Näin räävittömästi hän fetisoi mustaa naista.
Juristeilleko kielit? -Murrat käteni.
Luulitko, etteivät juristit varoita valkoista?
Ketään noin tyhmää en ole nähnyt.
King-dokumenttinsa ohjattuaan Sidney Lumet sai houkuttelevan tarjouksen.
Näytelmästä sovitettu Gore Vidalin käsikirjoitus -
aiheinaan rotu ja seksi.
James Coburn, Robert Hooks ja Lynn Redgrave.
Väkinäinen Last of the Mobile Hotshots oli lapsilta kielletty.
Musta mieshän saattaisi naida valkoista naista.
Uuniluukku on rikki.
Katto vuotaa, vessa valuu pitkin päivää, ja olet tosi söpö vuokraisäntä.
Diana Sands hurmasi 1970-luvun The Landlordissa.
Yltiömäisen etuoikeutettu valkoinen mies keskiluokkaisti -
mustan kadun. Elokuva jatkoi trendiä.
Musta käsikirjoittaja Bill Gunn sovitti mustan kirjailija Kristin Hunterin kirjan.
Tämä maanläheinen näyttelijä oli luotu valkokankaalle.
Sands ilmaisi pelkällä hymyllä yhtä paljon kuin toiset monen sivun dialogilla.
Sands oli täydellinen täti, koska hän osasi olla iso lapsi.
Hän oli antelias ihminen.
NÄYTTELIJÄ
Mukavaa seuraa.
Kirjailija Chester Himes pääsi valkokankaalle vuonna 1970.
Ohjausdebyytissään Ossie Davis kumosi mustan seksipedon myytin.
Mukana oli kohtaus Himesin romaanista.
Otteessa oli ripaus katkeruutta.
Kirjassa musta nainen houkutteli valkoisen poliisin -
seksuaaliseen nöyryytykseen.
Ole kiltti, muru.
Ole kiltti.
Mitä vahingonilon riemua.
Mustien vähättelyyn kyllästyttiin.
Davis ilotteli kääntämällä skriptin päälaelleen.
Seis lain nimissä!
Davis tulkitsi Himesin Vanhan testamentin poliiseja.
Filmi oli afrosentrinen satu, jossa nähtiin tyylikkyyttä.
Sävellyksistä vastasi Galt MacDermot.
Tyylikkäinä etsivinä -
nähtiin Godfrey Cambridge ja äkkipikainen Raymond St. Jacques.
Davis kokosi innokkaan teatterinäyttelijäjoukon.
Mitä nyt? -Katsokaa.
Jestas sentään sitä sinistä paitaa ja pukua.
Viiksetkin oli trimmattu. Hän oli siisti mulkero.
Tunnistitko sen valkonaaman?
Ehkä tunnistin, ehkä en.
Samalta ne näyttävät.
Itsekin näytellyt Davis tiesi, että yleisö mieltyisi -
mustista näyttelijöistä huokuvaan lämpöön.
Sen hän halusi elokuvayleisön kokevan.
Cotton Comes to Harlem on kuvitelmaa.
Se on satu.
Hienoa siinä on se,
että Davis kuvasti Harlemia ennennäkemättömällä tavalla.
Siinä oli aitoutta.
Se oli sitä itseään.
Davis loi fantasian keskelle tosielämän Harlemia.
Davis teki laulun mustien kumouksellisten mantrasta.
Kunpa yhteiskunta juhlistaisi mustaa pridea -
eikä näkisi sitä muutoksen vaatimisena.
Laulu toi siihen sävelkulun.
Samaa repliikkiä hoetaan jatkuvasti, mikä on upeaa.
Olenko tarpeeksi musta?
Calvin Lockhart käytti sitä saarnassaan.
Godfrey Cambridge käytti sitä toisin.
Onko tarpeeksi mustaa?
Sanonnan merkitys muuttui.
Onko tarpeeksi mustaa? -Ei, mutta kohta on.
Se jäi kaikumaan.
Davis käsitti, että säveltäjä tuli sisällyttää tarinankerrontaan.
MacDermot sävelsi ääniraidan.
Van Peebles sai musiikin välittämään mustien järkyttävät kokemukset.
Watermelon Man oli satiiri,
jossa liberaali valkoihoinen herää eräänä päivänä mustana.
Filmi kuvasti valkoisten kauhua.
Cambridgen äänensävy oli koominen.
Jeff, suihkussasi on neekeri!
Syvällisempi roolihahmo muuttui paistateltuaan myötätunnossa.
Van Peebles halusi yleisön kokevan saman.
En odottanut avioliitostamme rotujenvälistä.
Siitä et kertonut. -Vastahan hoksasin itsekin.
Juoni oli silmänkääntötemppu.
Sketsielkeet tuotiin elokuvan parrasvaloihin.
Filmi kuvasti mustien orastavaa tietoisuutta ja vastuuta.
Minne matka?
Syön Clark Dunwoodyn kanssa. -Et täällä.
Pandemia teki filmistä jälleen ajankohtaisen.
Nyt valkoiset ymmärtävät, millaista on elää partaveitsen terällä ulos astuttuaan.
Siten afroamerikkalaiset elävät.
Kuten Gordon Parks teki edeltävänä vuonna,
Van Peebles sävelsi studio-ohjausdebyyttinsä.
Isä teki filminsä.
OHJAAJA-NÄYTTELIJÄ
Watermelon manin esittämistä pähkäiltiin.
Sen koenäytökseen tuli valkoisia studiopomoja.
Tummaihoinen Willy lakaisi näytöshuonetta.
Isä antoi Willylle pari taalaa ja käski tämän kehua elokuvaa.
Kun filmi sitten näytettiin,
Willy naureskeli innostuneena. "Katsokaapa tuota!"
"Willyhän tykkää tästä."
"Onpahan vain pätkä, pomo."
"Pidätkö tästä?"
"Milloin tuon oikein pääsee katsomaan?"
Siinä oli yhden miehen koeyleisö.
Isä heitti rotujaolla vesilintua.
Gordon Parks teki toisen studiofilmin vuonna 1971.
Siinä naitettiin musiikki ja filmi.
Musiikkiraita poikkesi eurooppalaisista perinteistä.
Parks otti mukaan Isaac Hayesin.
Shaft ei ollut pelkkä debyytti vaan tiedotus.
Easy Rider ja kumppanit olivat räikeän 60-lukulaisia.
Shaftin funk ja kaupunkilaiselkeet olivat taattua 70-lukua.
Yksityisetsivän ei tarvinnut piilotella katseilta.
Kamera seurasi nahkatakkista mustaa miestä Manhattanin läpi tuoreella tavalla.
Dekkarin asu toi mieleen kumouksellisen ja itsensä ohjaajankin.
Sihisevä rumpusetti säväytti katsojia.
Kamera ei vakoillut tähteä vaan tuijotti tätä.
Elokuvien suunta muuttui pysyvästi.
Filmin takana oli studio,
joka oli pitkään kaupitellut amerikkalaisihannetta.
Suora tukka ja siniset silmät esitettiin kauneusihanteina.
Koskaan ennen ei ollut mustaa sanottu seksipedoksi.
Oletko kunnossa?
Kulta, oletko kunnossa?
Oloni kävi konemaiseksi.
Ei se tee hyvää.
OMISTETTU VALLANPITÄJIIN KYLLÄSTYNEILLE
Vuonna 1971 Van Peebles teki filmin -
siitä kauhusta, jolle mustat amerikkalaiset altistetaan.
Sweet Sweetback's Badass Song.
Jo pelkkä otsikko tiesi sitä, ettei elokuvaa televisioitaisi.
Sen ajan kanavat kavahtivat moisia nimiä.
Niin räiskyviä filmejä ei näytetty.
Mitä nyt?
Porno ei vielä ollut levinnyt kaikkialle, ja mustien seksi oli pelkkä vitsi.
Sweetback teki mustien seksistä näytöksen eikä suostunut räpäyttämään silmiään.
Van Peebles pakotti katsojat tajuamaan, millaista esineellistäminen on.
"Badass" otsikossa oli pahismainen veto.
Se takasi X-luokituksen, jonka filmi lopulta saikin.
Van Peebles hyödynsi hyväksikäyttöä ja elokuvakulttuurin uutta liberalismia.
Hän nautti parrakkaan ja tupakoivan mustan miehen julkeasta imagostaan.
Yhtä kuolemattomia olivat Elviksen virne ja Megan Thee Stallionin kynnet.
X-leima keksittiin Sweetbackin aikoihin.
Porno siirtyi kämäisistä teattereista lähiöihin.
Midnight Cowboy oli ainoa Oscar-palkittu X-elokuva.
Kellopeliappelsiini sai X-leiman.
Viimeinen tango Pariisissa poiki ehdokkuuden -
Marlon Brandolle ja ohjaaja Bernardo Bertoluccille.
Lialehissa mustatkin kokeilivat yhteiskunnallista kommentaaria.
Sen sävelsi funk-legenda Bernard Purdie.
Vaikka filmini olisikin sallittu kaikille,
en anna elokuvatarkastamon päättää mustien kohtalosta.
Van Peebles avasi tulvaportit kaappaamalla X-leiman.
Huhun mukaan hän antoi leiman itse,
koska kaikilla muilla oli tekijänoikeussuoja.
X-leima oli siis vapaata riistaa.
Sen seurauksena syntyivät leimat XX ja XXX.
Eihän sellaista leimaa kuin vaikkapa KK-13 olekaan.
Sweetback alkoi pakokohtauksella, muttei tällä kertaa koomisessa mielessä.
Sweetback pakenee henkensä edestä. Liike pitää hänet elossa.
Liike on filmin teema.
Van Peebles ei hakenut pelkkää musiikkia.
Earth, Wind & Fire pääsivät salaliittoon.
Me kaikki olimme ihastuneita isän Priscilla-sihteeriin.
Hänen afronsa muistutti sädekehää.
"Mitähän Priscilla pukee tänään?"
Priscillan poikaystävä omi hänet.
Poikaystävä kielsi häntä näyttelemästä.
Tällä oli bändi: Earth, Wind & Fire.
Poikaystävä kielsi näyttelyn, mutta halusi säveltää filmiin.
Yhtye toi elokuvaan hikistä paranoiaa.
Yhtye poikkesi väkevästä R&B:stä, josta se tuli tunnetuksi myöhemmin.
Sweetbackin ääniraita oli kirkuvaa avant-garde-jatsia.
Lyömäsoittimet jytisivät taustalla.
Musiikin avulla tiedostimme syöksyvämme elokuvien karttamaan maailmaan.
Ääniraita yhdisteli genrejä yhtä ketterästi kuin ohjaajakin.
Juokse, Sweetback!
Juokse, mulkku!
Siskos' teilattiin Vaan ei mua!
Juokse, Sweetback!
Juokse, mulkku!
Äitis' ja isäs' teilattiin Vaan ei mua!
Isä käski minun kysellä aulassa, mitä mieltä elokuvasta oltiin.
Minun tuumiani hän ei kysynyt.
"Kysele mitä mieltä väki oli elokuvasta -
ja miten he olivat kuulleet siitä."
Melvinin kaltainen showmies tiesi,
että kun säveltäjästä tehtiin kumppani pelkän alaisen sijaan,
se oli sijoitus filmin tulevaisuuteen.
Melvin näki tuon tulevaisuuden aloittavan elokuva-alan uuden suunnan.
Hän markkinoi filmiä sen myyntitarinalla.
Muutoin hänelle jäisi epäkiinnostava musta elokuva.
Hän julkaisi ääniraidan ensin.
Näkyvyydestä tuli myyntikeino.
Hän oli taiteilija-yrittäjä.
Taide oli turhaa, jollei sitä nähty.
Parks mullisti mustan elokuvan sankarit.
Alin tapaan Sweetback ja Shaft olivat mustia hahmoja,
jotka eivät lupia kyselleet.
Heidät esitettiin määrätietoisina eikä niinkään kutsuvina.
Rento asenne korvasi nöyristelyn.
Kylmäkiskoisuus pakotti katsojan ymmärtämään ilman selittelyjä.
Usko nyt, että tulin avuksesi. Olen Jumalan lähettämä enkeli.
Silkinpehmeä Belafonte teki paluun valkokankaalle Mustassa enkelissä.
Hän tuotti tuon kokeellisen draaman.
Eksistentiaalinen komedia esitti -
Ralph Ellisonin Näkymättömän miehen pulman uudella käänteellä.
"Miksi olen näin musta, alakuloinen ja taivaasta tullut?"
Olen enkeli.
Vietkö minut pois?
En.
Annan sinulle elämän.
Sidney Poitier esitti veli Johnia Uuden testamentin vertauskuvassa.
Poitier oli vaatimaton muukalainen, joka ei tuominnut ihmisiä suorilta käsin.
Vaitonainen kuolonenkeli kamppaili menneiden ja tulevan välillä.
Hyväntahtoinen satu heijasteli Poitierin omaa ahdinkoa.
Cotton Comes to Harlem sai jatkoa.
Davisin draamassa nähtiin jännitteitä saman talon sukupolvien välillä.
Herra, jos annat talon äidilleni, en pyydä sinulta enää ikinä mitään. Aamen.
Nuori naissankari kamppailee saadakseen äänensä kuuluviin.
Aihepiiri oli paljon yksioikoisempi kuin Davisin aiemmassa filmissä.
Ohjaaja Ousmane Sembène totesi näin.
"Sounderin ja Black Girlin väliin mahtui kokonainen universumi.
Siitä haluan tehdä filmin."
Siitä innoittuneena hän vietti ison osan urastaan -
dramatisoiden mustien miesten poissaoloa kotitalouksissa.
On väitetty, että 1939 oli elokuvahistorian paras vuosi.
Pidetään itsestäänselvänä, että vuosi 1939 sinetöi Amerikan elokuvamenestyksen.
Olen eri mieltä ajanjaksosta, johon lukeutuu Tuulen viemää.
Studiopomot loivat popkulttuurin mytologian.
He etääntyivät juuristaan mahdollisimman kauas.
He loivat pöyhkeän näkemyksen Amerikasta.
Valtaosa USA:sta uskoo yhä, että sellainen maa oli joskus olemassa.
Varmaan valtaosa maailmastakin.
Vuonna 1939 studiot suolsivat omasta mielestään moraalisia tuotoksia.
Valkopestyt myytit oli räätälöity valtavirtayleisölle.
Vaikka olenkin hänen orjansa, joskus mietin, mahtaako se olla oikein.
Se oli suoranaista kulttuurista kolonialismia.
Onhan valkoinen taitavampi kuin latinot,
tyynimeriläiset…
Nti Dorothy March.
Hän esittää Bill Robinsonia, Harlemin kuningasta.
…ja mustat.
Tuo tölviminen oli hyväntahtoista.
TUULEN VIEMÄÄ
Vuonna 1939 nähtiin siirtymä,
joka vakiinnutti lamauttavan myytin mustien yhteiskunta-asemasta.
Työt seis!
Kuka niin sanoo? -Minä.
Minä se päätän, milloin Taran työt loppuvat.
Työt seis!
Molemmat olivat kirjasovituksia.
Vuoteen 1925 asti kaikkein tuottoisin elokuva oli -
D. W. Griffithin Kansakunnan synty.
Vielä isompi hitti oli vuoden 1939 Tuulen viemää.
Se pysyi myyntimenestyksenä vuoteen 1965 saakka -
ja palasi huipulle vuonna 1971.
Rupert Crossen uran olisi kuulunut kukoistaa vuonna 1972.
Jack Nicholson, Robert Towne ja ohjaaja Hal Ashby loivat -
Crosselle roolin Saattokeikkaan.
Crosselle diagnosoitiin leukemia ennen kuvauksia.
Kuvauksia viivästettiin toipumisen toivossa,
mutta Crosse ehti kuolla.
Esquire-lehdessä Ashby pohti arvokkaasti menehtynyttä Crossea.
Ashbyn tyyliä ja Crossen asennetta luonnehdittiin "syövyttäväksi runoiluksi".
44. OSCAR-GAALA
Isaac Hayes esiintyi vuoden 1972 Oscareissa.
Hän oli ensimmäinen palkittu musta säveltäjä.
Hot Buttered Soul esitettiin koko planeetalle.
Katselin haltioituneena.
Hayes muutti orjakahleet supertähden rengaspanssariksi.
Kuin komeetta olisi pudonnut Maahan ja muuttanut ilmakehän.
Se kertoi kaiken muuttuneen pysyvästi.
Tuo huimaava sekoitus teki mustasta elokuvakulttuurista vetävämmän -
verrattuna "valtavirran" filmeihin. Se oli sankaruuden ansiota.
Aloitetaanpa alusta, torakka.
Valkoisille kurjuus oli pelkkä asuste.
Mustien antisankarien itseluottamus lähenteli sankaruutta -
ja jopa ylitti sen.
Palaat takaisin.
Saarnasit pelkkää rauhaa ja rakkautta, muttet pystynyt muuttamaan mitään.
Meikäläiset taas eivät pääse takaisin, koska emme kuuluneet minnekään.
Shaftin vanavedessä tuli film noir -uusintoja.
Hit Man elvytti Tappakaa Carterin.
Olet oikea supertähti, muru.
Cool Breeze oli Asfalttiviidakon uusintaversio.
Niin kirjaimelliseen tulkintaan ei yltänyt edes nouvelle vague -tyylisuunta.
Näin rehvakkaita sankareita ei ollut nähty paremman väen elokuvissa.
Tätä on ikävä sanoa, mutta olen minä komea paskiainen.
Tuo mustan elokuvan huippuvuosi siirsi rajapyykkejä pysyvästi.
Kaksi mustaa naista pääsi Oscar-ehdokkaiksi.
Diana Ross näytteli pääosaa.
Jumalainen Cicely Tyson nähtiin Sounderissa.
Sadonkorjuuseen on vielä aikaa. Kyllä Nathan palaa siihen mennessä.
Jollei palaa, lapset ja minä korjaamme sadon.
En päässyt tapaamaan nti Cicely Tysonia.
Hän muistutti isoäitiäni.
Hän oli eleganssin ruumiillistuma.
Hän esiintyi kuninkaallisen elkein.
Ei.
Tällä kertaa aion leipoa isillesi kakun.
Vartuin katsellen Cicely Tysonia.
Teki hyvää nähdä meikäläisiä.
Meistä nuo filmit kertoivat.
Älä kiinny tähän paikkaan liiaksi. Rakastan sinua, olit missä hyvänsä.
Vastanäyttelijä Paul Winfield pääsi hänkin ehdokkaaksi.
Pienenä en tuntenut vetoa elokuviin, joissa meidät nähtiin uhreina.
Sitä en halunnut nähdä.
Näin aikuisena arvostan Sounderia enemmän.
En tajunnut sen kerroksia muksuna.
Ross pääsi Oscar-ehdokkaaksi -
esitettyään Billie Holidayta Motownin Lady Sings the Bluesissa.
OHJAUS: SIDNEY J. FURIE
Elokuva ei kertonut tummaihoisen elämästä.
KÄSIKIRJOITTAJA
Aiheena oli lahjakkuus.
Puvustajana oli Bob Mackie, ja Ross lumosi.
Hittolainen, mukana oli myös Billy Dee Williams.
Frank Yablans johti Paramountia.
Luonnoksen nähtyään hän totesi Berry Gordylle, että rahoitus katkeaa.
Gordy vastasi, ettei elokuva ollut läheskään valmis.
Frank sanoi…
En esitä tässä suoraa lainausta.
Käytännössä hän sanoi: "Kuppaahan sinä tuputat."
Studio ei ollut aiemmin upottanut moista summaa "mustaan" elokuvaan.
Gordy tiedusteli vaihtoehtoja.
Frank tarjosi kahta miljoonaa ja vapaat kädet.
Niin kävi.
Lady Sings the Blues oli -
varhaisen vaiheen mustaa glamouria tihkuva elokuva.
Rossista tulee mieleen muoti.
Olen viitannut häneen monesti punaisella matolla, kuvauksissa -
ja hahmottelemissani rooleissa.
Hänen eleensä, tukkansa ja koko pakkaus…
Hyvä tavaton!
Hän osasi näytelläkin.
Rossin vastanäyttelijä oli pitkä, tumma ja komea.
Billy Dee Williams.
Kun Williams astui esiin, Hollywoodin kaikki naiset kiljuivat.
Jestas sentään!
Mistä ihmeestä oli kyse?
Tykästyin hahmooni.
NÄYTTELIJÄ
Johan nyt jotakin!
Olin lätkässä.
Käteni puutuu.
Siinäkin kohtauksessa minun oli vaikea pidätellä itseäni.
Parrasvaloon pääsy nauratti minua.
Ihan kuin ennen vanhaan.
Minun oli pakko pitää itseni kurissa.
Pidin sitä hassuna,
koska mitään vastaavaa en ollut kokenut elokuvaurani aikana.
Vuonna -72 nähtiin läpimurto.
Käsikirjoitus poiki ehdokkuuden Lonne Elder III:lle.
Samana vuonna ensimmäinen musta nainen pääsi ehdokkaaksi käsikirjoituksella.
Suzanne de Passe osallistui Lady Sings the Bluesiin.
Samaan ylsi Dee Rees Mudboundilla vasta vuonna 2017.
Hän oli vasta toinen ehdolle päässyt musta nainen.
Hra Gordy ojensi skriptin minulle ja halusi kuulla mietteeni.
Olin kauhuissani, koska se tuntui todella stereotyyppiseltä.
Meidät esitettiin tietyssä valossa eikä niinkään omana aitona itsenämme.
Mukana olimme minä, Sidney Furie ja Chris Clark.
Hän oli oikein fiksu nainen.
Meistä tuli parivaljakko.
Siitä sai alkunsa tuon aikakauden tärkein tarina.
Naisten panoksesta tuli ratkaiseva.
Vuosikurssi -72 oli myös toiminnantäyteinen.
BUCK JA TAPPAJASAARNAAJA
Tappajasaarnaaja-lännenelokuvan ohjasi Sidney Poitier.
Siinä näyttelivät hän itse ja Harry Belafonte.
Belafonten toiveet eivät täyttyneet.
Oli kova kolaus, ettei musta yhteisö tukenut filmiä.
LEHMIPOIKATEKELEET
Oloni oli petetty.
Mikseivät mustat tukeneet filmiä -
kuten valkoiset Auringonlaskun ratsastajia?
Tämähän oli oma versiomme.
Tajusin saaneeni useita vastustajia:
mustien omakuvan ja muun maailman näkemyksen.
Fred Williamson tähditti kostofilmiä, The Legend of Nigger Charleya.
Otsikko oli hävytön jo silloin.
Filmi ei enää ole senniminen.
Tätä nykyä nimi on The Legend of Black Charley.
Julkea daguerrotypiajuliste kertoi kaiken.
"Länsi varokoon: Charley-neekeri ei enää karkaa."
Vihdoin mustia nähtiin kauhufilmeissä.
William Marshall esitti traagista Blacula-vampyyria.
Orjuudessa on etunsa.
Todellako?
Pidättekö raakalaismaisuutta hyvänä?
Institutionaalinen rasismi oli hyvästäkin.
Se piti mustat poissa kauhufilmien keskiöstä.
Afroamerikkalaiset päättelivätkin, ettei riivatuksi tuleminen ollut -
orjuutta karmeampaa.
Saati Tuskegee-tutkimusta.
Emmett Till oli viaton tummaihoinen.
Hänen surmaajansa olivat ihannoituja filmihirviöitäkin karmeampia.
Musta lehdistö pakotti valtavirtamedian uutisoimaan Tillin kuoleman.
Filmeissä puolestaan kerrottiin orjuuden kaltaisesta julmuudesta.
Tillin kuolemasta koitui kaaos, ja sen filmatisointia mustat odottivat.
Elokuvaa ei koskaan tehty, mikä kertoi Hollywoodin vallankäytöstä.
Muistan havahtuneeni nähtyäni Tillin kuvan Jet-lehdessä.
Se muutti minut peruuttamattomasti.
Minulla on yhä Tillin lehtikuvat.
Silloin tajusin, miltä hänen äidistään täytyi tuntua.
Pienenä muistan nähneeni lehdessä Tillin ruumiin.
Se vaikutti minuun.
Tietyssä mielessä olemme turtuneet kurjuuteen.
Se ei enää säpsäytä.
Odotamme vain, milloin koituu lisää tuskaa.
Henkilökohtaisemmaksi se on käynyt.
Ihminen kohtelee omiaan eläimellisesti.
Tuota kauhua kuvattiin kauniisti Marvin Gayen What's Going Onilla.
Hän oli ensimmäinen protestoija, joka lauloi julistamisen sijaan.
Gaye julkaisi toisenkin eeposalbumin vuonna -72.
Tuolla ääniraidalla hän pääsi palaamaan jatsijuurilleen.
OHJAUS: IVAN DIXON
Mustat filmiääniraidat innoittuivat What's Going Onista.
Levy aiheutti kumouksen mustassa popkulttuurissa.
Kävi järkeen, että Gaye teki samoin.
Hän jäsenteli mustien asemaa.
Trouble Manin ääniraita jatkoi edellislevyllä aloitettua omaelämäkertaa.
Gayen myöhemmässä filmimusiikissa -
arvioitiin aiemmissa teoksissa kuvatun sorron aiheuttamia vahinkoja.
SUPER FLY - ALAMAAILMAN KUNINGAS OHJAUS: GORDON PARKS JR.
Ironista kylläkin, vaikuttavimman ääniraidan loi artisti,
jonka vaikutus näkyi selvästi Gayen pop-soul-irtautumisessa.
Tuo hunajainen falsetti valotti Amerikan mustien kamppailua.
Curtis Mayfield sanoitti yhteiskuntaoloja.
Hän kieltäytyi pokkuroimasta vallanpitäjiä -
koko soolouransa ajan.
Tuona vuosikymmenenä Mayfield julkaisi 20 albumia,
joista viisi oli ääniraitoja.
Hänen viiltävät sävellyksensä määräsivät mustien filmien tulevan tahdin.
Super Fly näytti esimerkkiä muusikkotovereille.
Mayfield otti mallia Van Peeblesistä.
Hän julkaisi ääniraidan ennen kuin elokuva ehdittiin esittää.
Ääniraidasta tuli sensaatio.
Siksi se toimikin kutsuna itse elokuvaan.
John Calley johti Warneria 1970-luvulla.
Hänen mukaansa filmi loi trendin.
Ääniraidoilla kerrytettiin innostusta ennen elokuvien esittämistä.
Ääniraidallaan Mayfield dramatisoi ja kommentoi päähenkilön elämää.
Samaa heijasteli kuvaaja James Signorellin silottelematon kädenjälki.
Signorelli kuvasi vaatimattomin keinoin mitä mainioimman takaa-ajokohtauksen.
Pakoreitti piti olla selvillä.
Ron totesi voivansa hypätä aidan yli.
Sitä ei treenattu.
Kohtaukseen riitti yksi otto.
Siinä yhdistyi kaksi tyyliä.
Dokumenttityyli oli huudossa.
KUVAAJA
Sitä käyttivät Leacock, Pennebaker ja Maysles.
Samoin minä ja Bob Elfstrom.
Kuvaamismenetelmämme ujuttautui kokoillan elokuviin -
etenkin studion ulkopuolella.
Signorelli improvisoi muunkinlaisissa toimintakohtauksissa.
Sheila Frazierin ja Ron O'Nealin kohtaus ei silotellut mustaa lempeä.
Aistin sinusta maailman vaarat.
Tiedän miten kama auttaa sinua pysymään järjissäsi.
En tahdo tungetella.
Tahdon vain jakaa taakkasi.
Vaadin ammeeseen lisää vaahtoa, koska en halunnut paljastaa itseäni.
NÄYTTELIJÄ
Vaikeaahan se siinä tilanteessa oli.
En tiennyt, että ensiesityksessä -
kohtaus näytettiin hidastettuna.
Judith Crist kutsui sitä filmihistorian eroottisimmaksi kohtaukseksi.
Selvisin koe-esityksestä Richard Roundtreen avulla.
Hän käski käyttäytyä kuin rooli olisi jo minun.
Totesin, että selvä.
Menin paikalle ja heilautin jalkani Sig Shoren työpöydälle.
"Turha hakea muita, koska filmi on minun."
Gordon ihastui heti.
Riemastuin Gordonin vastauksesta.
Sitten hän soitti minulle.
"Valitan, mutta tuottaja haluaa jonkun muodokkaamman naisen."
Se oli musertavaa.
Vaihdoin molemmat puhelinnumeroni, jotten enää joutuisi puhumaan kenellekään.
Kolme kuukautta myöhemmin puheilleni tuli eräs tuottaja.
Nimeni kuultuaan hän hätkähti.
"Olemme etsineet sinua kolme kuuta." Kysyin, että ketkä me.
Kun hän puhui Super Fly'sta, vastasin näin.
Kotiin päästyäni puhelin soi taukoamatta.
Lopputulos oli tämä.
Warner osti itsenäisesti tuotetun Super Fly'n 150 000 dollarilla,
joka oli jo silloin olematon hinta.
Elokuva tuotti suunnilleen 30 miljoonaa dollaria.
Filmillä ei tienaa 20 miljoonaa, jollei sitä esitä valkoisille.
NÄYTTELIJÄ
Olimme Bostonissa 17 viikkoa, jona aikana meiltä loppuivat mustat.
Super fly on kokaiinin slanginimitys.
Filmi kertoo newyorkilaisesta huumediileristä.
Tänään filmiä arvosteli jyrkästi R. L. Livingston,
Fort Worthin nuorisoyhdistyksestä.
Vaikken tunne toimivaltaanne, tuon tämän asian tietoonne.
Fort Worthin kaupunginvaltuustona edustatte ongelmia ratkovaa tahoa.
Toivottavasti asia saadaan hoidettua ilman että kansalaiset -
boikotoivat moista moskaa.
Näetkö Super Fly -roolisi myönteisenä vai kielteisenä?
Myönteisenä toki, koska suostuin filmiin.
Elokuvassa esitimme asiat sellaisina kuin ne todella olivat.
Toivoimme, että filmi arvioitaisiin siitä lähtökohdasta.
Minun nähdäkseni kuitenkin Super Fly'ta on kritisoitu laajalti -
sellaisesta näkövinkkelistä, joka ei liity mitenkään itse filmiin.
Mustien avulla leffoja tehdään.
MUSTAT PANTTERIT -PUOLUEEN PERUSTAJA
Valkoiset hyväksikäyttävät mustia.
Mustat taustanäyttelijät saavat päivältä -
vain kymmenen dollaria, kun pitäisi saada 50.
Tunnen nuo taiteilijat henkilökohtaisesti.
He ovat vastuullisia.
Tapahtumat mustissa yhteisöissä huolestuttavat heitä.
Emme tietenkään pysty tekemään elokuvaa omin voimin.
Elokuvanteossa on monia elementtejä.
Niistä tärkein lienee valtava rahasumma.
Jim Brown ja Fred Williamson olivat entisiä jalkapalloilijoita.
Molemmilta tuli kaksi filmiä, joiden synonyymiset otsikot ovat kuvaavia.
Shaftin jatko-osa kuulostaa sekin entisen urheilijan seikkailulta.
Nuo filmit leimattiin blaxploitaatioksi.
Leima oli samanaikaisesti hyväksyvä ja torjuva.
Vaikka nuo filmit olivatkin lähtemätön osa Amerikan populaarikulttuuria,
valtavirtamediassa ne nähtiin vain kun oli tarkoitus herättää paniikkia.
Blaxploitaatio tarkoittaa mustana olemisen tuotteistamista.
"Miten sitä myisi?"
Sanan "riistoon" viittaava osa tulee valkoihoisista johtajista.
He tuputtivat noita filmejä mustille, jotka tuottivat rutkasti rahaa heille.
Vaan eivät meille. Sekö ei muka ole riistoa?
Vaikka blaxploitaatio tuomittiin monesti,
leiman saaneet filmit olivat tuottoisia.
MUSTA MYY
Klassikkoina pidettyjen valtavirtafilmien sankarit kyllästyivät sankaruuteen.
Samalla heistä tuli antisankareita, mikä kaiken lisäksi turhautti katsojia.
"Mustat tähdet" olisi muuten ollut sopiva elokuvan nimi tuolloin.
Mustat tähdet tarjosivat jotain muuta.
He patsastelivat ja nauttivat valokeilasta.
Viisi sukua kokoontui Kummisedässä.
Francis Coppola kuvasti hahmojen ajattelemattomuutta -
selkeän tuomitsevaan sävyyn.
Meillä jatketaan värillisten ihmiskauppaa.
Ei niillä elukoilla sielua ole.
Vaikka tarkoituksen ymmärtäisikin, väittämä on epämukavaa kuultavaa.
Moni musta filmi esitteli huumeista koitunutta mätää.
Ei, herran tähden!
OHJAUS: LARRY COHEN
Mustat filmit loivat uuden soturiluokan.
Enää mustalle yleisölle ei selitelty,
miksi mustat hahmot roikkuivat taustalla.
He pääsivät ansaitusti keskiöön.
Tuohon aikaan ainoa valtavirran elokuvasankari oli James Bond.
Vuonna 1973 Roger Mooren 007 sai nenänsä eteen tekonenäisen -
ja sarjan ainoan mustan pahiksen, jota esitti Yaphet Kotto.
Bond asutti alati muuttuvaa maailmaa.
Paljastavaa.
Mustissa filmeissä esiteltiin rehottavaa rikollisuutta ja huumesotaa.
Afroamerikkalaiset tähdet panivat vastaan.
Korruptoituneelta ja piittaamattomalta poliisilta ei apua herunut.
Jim Brown palasi rooliinsa Slaughter's Big Rip-Offissa.
Taustalla soi James Brownin varhainen ja eloisa funk.
Billy Dee Williams esitti CIA-agenttia elokuvassa Hit!
Hän värväsi poljettuja haastaessaan kansainväliset huumediilerit.
Tytär menehtyi huumeisiin.
Mitä hyödyt tappamisestani? Olen pelkkä käskyläinen.
Se vaati tietynlaista mentaliteettia.
Hahmoni ei kaihtanut minkäänlaisia keinoja -
tehtäväänsä suorittaessaan.
Se oli kiintoisaa.
Kaltaiseni tummaihoiset pojat eivät olleet koskaan -
päässeet tekemään moista.
Sidney-ohjaajan mielestä rooli sopi minulle.
Esitin hahmoani parhaani mukaan.
Pääsin näyttämään sellaisen puoleni, jota ei yleensä nähdä valkokankaalla.
Haavoittuvuus oli silloin mielessäni.
Se lievensi hahmoni häikäilemättömyyttä.
Gordonin sodassa Vietnam-veteraanit panivat kampoihin huumediilereille.
Sen omaperäisiä otoksia on siteerattu monessa myöhemmässä elokuvassa,
kuten New Jack Cityssä.
Säveltäjä Badalamenti työskenteli myöhemmin David Lynchin kanssa.
Onko tulta?
Aerosoliin keskittyvä toimintakohtaus voidaan nähdä ympäristöriskin vertauksena.
Tätä on jäljitelty tuon tuosta.
Katsojat olivat kaikenvärisiä, sillä näyttelijöistä huokui adrenaliini.
Teatteritaustaiset näyttelijät työskentelivät innolla.
Toiseksi tuli Pretty Tony!
Dick Anthony Williams esitti Pretty Tonya tässä 30-lukulaisessa gangsterifilmissä.
Hän halusi kuulemma esittää Edward G. Robinsonin kaupunkilaisversiota.
Hahmo puhui nykyaikaisin sanankääntein.
Kun ensi kerralla kuulet aikuisten juttelevan, pidä turpasi kiinni.
Moista hypermaskuliinisuutta -
nähtiin pitkään vuorosanoissa, jotka kuulostivat mustien lausumilta.
Ammunko sen? -Hitto.
Jos minua räiskii unessakin, saa pahoitella herättyään.
Robinsonia jäljiteltiin tarkemmin Black Caesarissa.
Kukaan ei huomioi kasvojani, nenääni ja nilkutustani.
Vain ihonvärini.
Sammy Davis Jr. innoitti Cohenia kirjoittamaan Black Caesarin.
Mitä jos tämä olisi päässyt tähdeksi? Rooliin päätyikin Fred Williamson.
Cohen pyysi studiopomoa huomioimaan Williamsonin ja Davisin kokoeron.
Tovin mietittyään tämä käski laittamaan Fredin nilkuttamaan.
Konserttidokumentti Save the Children kuvattiin vuoden 1972 tapahtumassa.
Esiintyjinä olivat muun muassa Jesse Jackson, The Jackson 5,
Nancy Wilson ja Zulema.
Musiikki naitettiin politiikkaan.
Järjestelyt olivat valtaisat.
Varasimme levyartisteja.
OHJAAJA
Mukana olivat Marvin Gaye, Temptations sekä Gladys Knight & the Pips.
Kiinnostuneita riitti.
Levy-yhtiö pomo Clarence varasi Bill Withersin, Nancy Wilsonin -
ja Sammy Davis Jr:n.
Quincy kutsui Roberta Flackin ja kokosi oikean tähtibändin.
Tapahtumasta kehkeytyi huikea kokoontuminen.
Joukossa oli kynnelle kykeneviä taitajia.
Se oli valtava juttu.
Tapahtuma oli jymymenestys, sillä muusikot panivat parastaan.
Heidän taiturimaisuutensa äityi aivan tajuttomaksi.
Mustat naishahmot halusivat tunnustusta muutoinkin kuin miesten kainalossa.
Entiset kiiltokuvat muksivat kokonaista stunt-miesten pataljoonaa.
Se oli koskematonta rajaseutua.
Nyt naishahmot saivat olla sankarillisia eivätkä niinkään uhreja.
Aiemmin musta naisellisuus yhdistettiin romantisoituun masokismiin.
Katsojat näkivät jotain aivan uutta.
Mustat filmit kehittyvät.
NÄYTTELIJÄ
Eihän mikään käy automaattisesti.
Edistyksen on tapahduttava hitaasti, jotta se olisi pysyvää ja hyödyllistä.
Siinä siis kestää.
Moni osa-alue on jäänyt toteutumatta mustien näyttelijöiden kohdalla.
Tämä kaikki on minulle uutta. Olenhan tuore näyttelijä.
Työssäni on monia puolia, joihin en ole vielä saanut kosketusta.
Tarvitsen rutkasti koulutusta ennen kuin voin tekeytyä näyttelijäksi.
Laurence Olivier totesi: "Sankariroolia kainostellaan nuorena.
Vasta vanhemmiten ymmärtää sankaruuden kauneuden."
Sen kauneuden mustat näyttelijät omaksuivat,
koska yhteisömme janoaa sankareja.
Epävarmuuden riepottelema Amerikka hyväksyi mustat sankarit,
jotka astelivat ruutuun juhlallisen ääniraidan säestäminä.
Shaft pelasti MGM-studion vararikolta.
Pam Grier oli tuorein lisäys joukkoon,
joka määritteli uudelleen elokuvamenestyksen raamit.
Hän esiintyi seitsemässä filmissä vuosina 1970–1973.
Roolit suurenivat asteittain.
Esquiren artikkelissa kirjoitettiin orastavista elokuvatähdistä.
Mukana olivat Tappajahaita viimeistellyt Steven Spielberg -
ja George Lucas, joka hahmotteli Tähtien sotaa.
Grier oli "yksi kolmesta näyttelijästä, joiden filmit tienaavat taatusti.
Kaksi muuta ovat Barbra ja Liza."
Grier oli "ainoa nainen, joka ei ole uhri filmeissä".
"Päättäväisyys oli tärkeintä hullun naisen roolissa", artikkeli kertoi.
Hänet nähtiin Scream Blacula Screamissa.
Noin ihastuttava opas varastaa huomioni taideteoksilta.
Johan nyt.
Sitten tuli Black Mama White Mama.
Tunge se perseeseesi. Vauhtia!
Coffyssa hän osoitti tähteytensä.
Toni Morrison totesi, että oli väärin tituleerata Grierin hahmoja "rajuiksi".
"Se oli vähättelyä."
Roolit käsittelivät mustiin naisiin kohdistettuja moraalisia odotuksia.
Grier joutui tasapainottelemaan ottaessaan lain omiin käsiinsä.
Hahmo kosti sisarensa kuoleman,
mikä kuvasti mustien naisten rooleja suojelijoina ja kasvattajina.
Älä nyt. -Mitä teet, Howie?
Tule petiin…
Luulin sinun kuolleen, Coffy-muru!
Lopulta naiset jäävät yksin, mutta jatkavat toivottavasti elämää.
Naishahmo toimi kansansa arkkienkelinä, joka suojeli afroamerikkalaisia.
Coffyssa Grier sai viimein rauhan tässä postikorttiotoksessa.
Vuonna 1973 nähtiin hukattuja tilaisuuksia,
kuten Shaft ja orjakauppa.
Five on the Black Hand Side -näytelmän filmatisoinnissa nähtiin -
nuori Glynn Turman.
Hyvä kysymys.
Siitä tuntuu olevan ikuisuus.
Tuolloin tapahtui kaikenlaista häikäisevää.
Pääsin työskentelemään upeiden ja ikonisten ihmisten kanssa.
Ja…
Se jäi historiaan.
Ei sillä uskonut olevan mitään merkitystä.
Sehän oli pelkkää hengissä pysyttelyä.
Nuorena sitä yrittää lyödä leiville tällä alalla.
Sitä yrittää lyödä läpi ja hamuta tunnustusta.
Eräs filmi ratkaisi seuraavan arvoituksen.
Mitä jos filmiä pääsevät tekemään -
karmean sotakomedian tähti ja samaisen sarjan leikkaaja?
Hogan's Heroesin Ivan Dixon ja leikkaaja Michael Kahn loivat -
Trouble Manin.
Dixon halusi filmatisoida -
Sam Greenleen satiiriromaanin The Spook Who Sat by the Door.
Elokuvassa CIA:n värväämä musta mies sovelsi järjestönsä taktiikkaa kaduilla.
Projektiin upposi vuosikausien uurastus, josta saisi oman elokuvan.
Puolet rahoituksesta saatiin studiota kiinnostavalla toiminnalla.
Voitettu tarjouskisa takasi toisen puolikkaan.
Dixonin mukaan filmi kauhistutti studiota.
Se pelkäsi väen ryntäävän kadulle lippuluukun sijaan.
Filmissä kuultiin yhtä ikoninen repliikki kuin "tarjous, josta ei voi kieltäytyä".
Muistakaa.
Siivoustarpeita kanniskeleva musta mies pääsee minne tahansa tässä maassa.
Hymyilevä musta mies on näkymätön.
Tuo repliikki sai teatterin raikumaan Detroitissa vuonna 1973.
Reaktio on pysynyt samana vuosikymmenten ajan.
Annan filmin nimen levylleni.
CIA:ssa oli kiintiönekru poliittisista syistä.
RÄPPÄRI
Vitut, sanotaan miten asia on.
Se oli vastaveto.
Kun Spook oli esitetty teattereissa, Dixon kutsuttiin studion palaveriin.
Tiedustelupalvelu tarkkaili filmiä.
CIA:n päämajassa on siis valokuva minusta ja lukioystävistäni.
Filmistä koitui sellainen äläkkä, että Dixon uskoi uransa päättyvän siihen.
Kapinaa kuvastavaa elokuvaa pidettiin aitona vallankumouksena.
Älä anna periksi ennen kuin joko voitat tai kuolet.
Spookissa vakoojatrilleri esitettiin mustasta näkökulmasta.
Yleisö pakotettiin huomaamaan, miten kapea tuo genre olikaan ollut.
Ganja & Hess herätti tunteita vuorotellen runollisilla ja realistisilla otoksilla.
OHJAUS: BILL GUNN
Teräksenkova Duane Jones esitti hirviöntappajaa Elävien kuolleiden yössä.
Nyt hänen hirviöhahmonsa pyrki pitämään sielunsa elossa.
Uninäyt vaihtuivat veriseen tosielämään,
mikä toimi vertauskuvana käsikirjoittaja, ohjaaja ja näyttelijä Gunnin elämälle.
Gunn koki tosielämän kauhua, kun hänen suurteostaan muokattiin.
Huonosti otsikoitu versio seurasi toistaan.
Taideteoksesta tuli irvokas.
Gunnilla oli vaikeuksia elokuva-alalla, vaikka hän oli jo ohjannut Stopin!
Ismael Reed kirjoitti:
"Warner hautasi inhoamansa Stopin!
Gunn joutui palauttamaan ohjauspalkkionsa."
Vuonna 1974 kantautui taas värähtelyä mustan elokuvan tiimoilta.
Diahann Carroll näytteli kuusikon määrätietoista äitiä Claudinessa.
Valitsemanne numero ei ole käytössä. -Että mitä?
Tyyni luonne syvensi Carrollin kauneutta.
Hän ilotteli saadessaan irtioton tavallisesta arvokkuudestaan.
Saat kohta sähköiskun, Francis!
Nimikkohahmo Claudine pyristeli elatusjärjestelmän kourissa -
pelastaakseen lapsensa.
Lapset olivat elossa filmin lopuksi.
Palkkioksi Carroll pääsi Oscar-ehdolle.
Curtis Mayfield sävelsi filmin ääniraidan.
Gladys Knight & the Pips lauloi kappaleet kunkin roolihahmon näkökulmasta.
Yhdessä kappaleessa kuvastettiin värillisten vuosisataista pelkoa tarkasti.
Minulle tarjottiin roolia Claudinesta, kun Diana Sands sai pääosan.
Sitten hän menehtyi.
Pakka sekoitettiin jälleen ja etsittiin uudet näyttelijät.
Tein koe-esiintymisen toiseksi nuorimman pojan roolissa.
Lopuksi en saanutkaan osaa, koska roolitus tehtiin uudelleen.
Hävitys oli toimintaelokuvan kuosiin naamioitu mielipidekirjoitus.
Siinä nähtiin Jim Brown, Fred Williamson ja kamppailutaituri Jim Kellyn afro.
Yksi kaupunki kullekin.
Kolmikko haastaa uusnatsijärjestön, joka kehittää vain mustia tappavan myrkyn.
Myrkkyä kaadetaan Losin, Detroitin ja Washingtonin vesijohtoihin.
Nuo kaikki muistuttavat Losia.
Pidin elokuvaa naurettavana, kunnes isä kertoi Tuskegee-tutkimuksesta.
Hävityksessä pohdittiinkin oikeutettua vainoharhaa,
jonka tieteellinen termi on "afroamerikkalainen".
Vuonna 1974 nähtiin lohduton filmi, joka oli yksi Sandsin viimeisistä.
Honeybaby, Honeybabyyn oli sotkettu vakoojaseikkailua,
ripaus melodraamaa ja hyppysellinen komediaa.
Epävarma elokuva alkaa itsekuvauksella.
Terve mieheen.
Olen J. Eric Bell ja palasin juuri Libanonin Beirutista,
missä kuvattiin elokuvaa Honeybaby, Honeybaby.
Vuosi -74 kuului Sandsille.
Hänet ehdittiin vielä nähdä Willie Dynamitessa.
Sitä tähditti Roscoe Orman, joka tunnetaan paremmin toisesta roolista.
Tapasin vitsailla, että hahmoni lähdettyä -
hän törmäsi nurkan takana keltaiseen lintuun.
NÄYTTELIJÄ
Totta se oli.
Seuraavana vuonna näyttelin Gordonia Seesamtiessä.
OHJAUS: GILBERT MOSES
Töitäkö etsit?
Tuikkivista silmistä näki, että Orman innostui vastanäyttelijästään.
Kaksikko täydensi toisiaan oivasti.
Minua onnisti, kun pääsin työskentelemään mitä mainioimman näyttelijän kanssa.
Diana oli tietäväinen ja koulutettu,
mitä tuli esiintymistaiteeseen.
Hän oli Lorraine Hansberryn ystävä.
Sidney, Ruby, Ossie ja kaikki muutkin olivat opettajiani.
Willie oli esiintyjä ja loikki käräjätalon rapuilla Baryšnikovin elkein.
Hänellä oli korkeapohjaiset kengät.
Tässä iässä murtaisin vain luuni.
Hävityksen ohjannut Gordon Parks Jr. teki samana vuonna Thomasine & Bushrodin.
Se oli afrokeskeinen lännenelokuva.
Bonnien ja Clyden tyyliin tuotiin yhteen Länsi-Amerikan kaunein parivaljakko,
Vonetta McGee ja Max Julien.
Kohtauksissa leikiteltiin heidän välisellään aidolla kemialla.
Mitä kuuluu, hra Bushrod?
Hyvää, Thomasine. En uskonut näkeväni sinua enää.
Tässä olen.
Ja piru vie, miten hyvältä näytätkään.
Arthur Lee sävelsi ääniraidan vaivatta.
Skriptin kirjoitti Max Julien itse.
NÄYTTELIJÄ
Se oli lysti filmi.
Max oli loistavan kekseliäs ja uskalias kaveri.
Hän käsikirjoitti ja tuotti sen filmin.
Hän oli pomo.
"Mustien hyväksikäytön" aikakautena julkaistiin monta elokuvaa.
Max oli niitä harvoja mustia, jotka hallitsivat tuotostaan.
Tiesin, että Max ja Vonetta olivat vallankumouksellisia.
Max ei paskapuheita sietänyt.
Sellainen hän oli. Hän päätti pärjätä omillaan.
The Education of Sonny Carson oli omaelämäkerran filmatisointi.
Nuori sankari altistettiin mustan miehisyyden ylilyönneille.
Filmi häilyi raakuuden ja runollisuuden rajamailla.
Ohjaaja Michael Campus oli tehnyt myös The Mackin.
Tässä filmissä musta sankari jää vankilainstituution armoille.
Hän lähestulkoon surkastuu.
Vastalääkkeeksi Sonny osoittaa kykynsä usealle urbaanille heimolle.
Raastavassa kohtauksessa -
Sonny joutuu kirjaimelliseen kujanjuoksuun päästäkseen jengin jäseneksi.
Hoidat asiasi Lordsin kanssa myöhemmin.
Latautuneella roolisuorituksellaan Clanton kuvasti -
väkivallan arpia, jotka olivat jääneet Sonnyn psyykeen.
Hän oli hahmonsa täysi vastakohta.
Hän näytteli.
Sen olisi saanut selville ihan vain jututtamalla häntä.
Vuosina 1968–1978 haalittiin näyttelijälahjakkuuksia.
Tuohon pyrkimykseen sointui Sidney Poitierin toinen tuleminen.
Hän esitti vakavaa duunaria Uptown Saturday Nightissa.
Oletko kunnossa?
Olen minä.
Pidän Sidneyn komediasta.
Herrat.
Hän on uskomattoman hauska.
Pidän siitä, että tuossa filmissä normalisoitiin -
mustien elämä.
Poitier osasi esittää voivansa epämukavasti ykköset yllään.
Pukuhan oli hänen vakiovarusteensa.
Yleisö riemastui, kun hän satirisoi omaa tyylikkyyttään.
Jälleen hänestä oli tullut elokuvatähti.
Jos Poitier osasi mullistaa itsensä, silloinhan mikä tahansa oli mahdollista.
Tuona jännitteiden aikakautena valtavirta arvioi itseään uudelleen.
Tämä heijastui elokuviin.
Mustat esiintyivät kameralle ilomielin, mikä onkin tuon ajan perintöä.
Sankarit saivat enemmän sisääntuloja kuin koko 1930-luvun elokuvissa yhteensä.
Joskus näyttelijät astelivat esiin useampaan kertaan ääniraidan saattelemina.
Katsojilta vaadittiin huomiota -
aivan kuin musikaaleissa juuri ennen tanssinumeroa.
Tunnelma oli latautunut.
Tuon vuosikymmenen elokuvilla mustat näyttelijät saivat uutta huomiota.
Elokuva-ala haaskasi esimerkiksi Cleavon Littlen potentiaalin.
Missä valkoiset ämmät ovat?
Villiä hurjempi länsi oli menestys myöskin hänen pokeri-ilmeensä ansiosta.
Tervetulotoivotuksiako odotit?
Little ei saanut toista pääosaa, jossa esitellä kykyjään,
toisin kuin aisapari Gene Wilder.
OHJAUS: SIG SHORE
Nämä sulosoinnut päätyivät filmiin, jossa oli myydyin musta ääniraita.
Sen ohjasi Super Fly'n tuottaja.
Musikaali oli niin rento, ettei bändi vaivautunut puhumaan.
Musiikki oli niin väkevää, ettei puhetta tarvittu.
"That's the Way of the World" ja muut kappaleet todistivat sen.
Mandingo oli ensimmäinen ison studion versio orjanarratiivista.
Epäinhimillisyys säilyi filmatisoinnissa.
Tuon sensaatiokirjan sovitti Oscar-ehdokas Norman Wexler.
Rooleissa nähtiin korostaen puhuva James Mason.
Alas siitä.
Kas niin.
Aiemmin oli nähty mauttoman rasistinen paraati.
Filmi ivasi sitä, kuinka valkoiset pelkäävät mustaa seksuaalisuutta.
Tästä innoittui vartalokuvaaja Robert Mapplethorpe.
Musta Jeesus oli zombin serkku.
Musta elokuva räjähti genrestä toiseen.
Ralph Bakshin Coonskin oli näyttelyn ja animaation yhdistelmä.
Pääosissa nähtiin Barry White, Charles Gordone ja Philip Michael Thomas,
joka esiintyi Miami Vicessa ja keksi EGOT-lyhenteen.
Töykeästi nimetty filmi kommentoi rotujen kohtelua elokuvamaailmassa.
Se parodioi Veli Kania ja Krazy Kat -sarjakuvahahmoa.
Malcolm pysyy tyynenä illasta toiseen.
Coonskin herätti polemiikkia yhtä lailla kuin viihdytti.
Se oli tarkoituskin.
Alkaapa olla raskas taakka.
Mikään ei ole yltänyt samaan.
Poliisin summittaisia väliintuloja nähtiin edelleen mustissa elokuvissa.
Poliisin surmaama nuori on keskiössä elokuvassa Cornbread, Earl and Me.
Tuolloin moista dramatisoitiin vielä harvoin.
Mustat katsojat nyökkivät tietäväisesti.
Läikkyvä appelsiinilimsa oli karkea mutta kekseliäs veren korvike.
Saan siitä yhä väristyksiä.
Cornbread!
Se on alkuperäinen Kulman kundit.
Cornbread, Earl and Me on tragedia, samoin kuin Kulman kundit.
Niillä on ikäeroa liki 20 vuotta.
Emme nouse julkisiin kulkuneuvoihin laittomasti.
Shaftin korkealentoisuuden jälkeen -
toimintaa alettiin esittää todentuntuisesti.
Cooley High oli musta versio Svengijengi ’62:sta.
Filmissä nähtiin aikuistumisen koukerot.
Tarinaa elävöitettiin Motownin lauluilla.
Niitä hahmot olisivat voineet kuunnella vuonna 1964, johon filmi sijoittuu.
Mustat katsojat ottivat huumaavan nostalgian avosylin vastaan.
Motownin musiikkia.
Se säesti mustien ihmisten elämää.
Elokuvissa.
Onpa mukavaa vaihtelua.
Muistan kun kuvasimme bussijahtikohtausta.
Teimme ihan samaa Manhattanilla nuorina.
Minä ja kaveriporukkani loikkasimme 7th Avenuen bussin perään.
Sitä en unohda.
Kävi kuitenkin niin, että kun hyppäsimme bussin perään,
se ajoi mukulakivikatua. Kiinni täytyi pitää henkensä kaupalla!
Saisinko hodarin?
Turman esitti komediaa ja tosielämää.
Hän oli filmin tärkeä aines, eikä esiintyminen ollut liiaksi höystetty.
Saako ketsuppia? -Ei ole.
Eikö? -Ei.
Saako kurkkusalaattia? -Ei meillä ole.
Eikö? -Ei.
No mitä on? -Sinappia.
Sinappiako? -Ei muuta.
Pelkkää sinappia näin isossa kojussa!
Aivan. -Pidätkö muka sinapista?
Pidän minä.
Syö sinä sitten tämä hodari.
Matkan varrella -
eteen sattui tietyin väliajoin oikeita huippukohtia.
Sain puhelun yllättäen.
En agentiltani vaan joltain ventovieraalta.
"Ingmar Bergman etsii sinua."
OHJAAJA
Vastasin, ettei huvita näytellä näin pilkkopimeässä.
"Muksuni joutuvat syömään perunoita."
Suljin puhelimen.
Taas soitettiin: "Ihan totta."
Cooley High'n nähnyt kaveri etsi minua.
Hän kuulemma tiesi, että juuri minä sopisin hänen elokuvaansa.
Noin vain katastrofi voikin kääntyä -
euforiaksi.
Se on ihan uskomatonta menoa.
OHJAUS: BERRY GORDY
Olet sinä hävytön.
Diana Rossin ja Billy Dee Williamsin vanhanaikainen glamour -
iski vieläkin vuoden 1975 romanttisessa melodraamassa Mahogany.
Heikäläisiin pitää käyttää viehätysvoimaa!
Minusta tuntuu aina siltä, että…
Kaipa siihen on ilmiselviäkin syitä.
Tuntuu kuin mustien miesten pitäisi aina esitellä voimiaan.
Haavoittuvuus on upea väline roolihahmoa esitettäessä.
Kaipasin sinua.
Sellainen minä olen.
En pelkää esitellä -
tai välittää tuntemuksiani,
kun tunnen voimakkaasti.
Soita, Sam.
OHJAUS: CHARLES R. RONDEAU
Kuuleman mukaan pop-soul-yhtye Bloodstone sijoitti omia rahojaan -
tuottaakseen tämän musikaalin.
Train Ride to Hollywood oli 40-luvun kliseepastissi.
Yhtye ujuttautui sekaan.
Richard Pryor taisi kulttuurikritiikin.
Sitä nähtiin komedia-albumilla Bicentennial Nigger -
ja filmissä Pako tulevaisuudesta.
Se oli Tähtien sotaa edeltävä tieteisfantasia.
Kävin katsomassa Paon tulevaisuudesta.
PRYORIN ÄÄNI
Eihän siinä ollut nekruja! Valkoiset uskovat meidän katoavan.
Siksi meidän on tehtävä leffoja itsestämme.
Koskaan ei haluta… Suokaa anteeksi.
Valkoisia ei haluta loukata.
Valkoiset pidetään omalla puolella,
jotta elokuvia saisi tehdä vastakin.
Vuosi 1976.
Mustissa filmeissä oli nähty sankareita.
Valtavirtafilmit ottivat mallia.
Hymyile, senkin…
Puhallus ja Tappajahai olivat hittejä, joissa nähtiin jälleen valkoisia tähtiä.
Willie Dynamiten tuottajat tekivät molemmat filmit.
Puhalluksen juoni oli kuin ilmetty Trick Baby.
Vuonna 1976 nähty Rocky Balboa oli kuin suoraan mustasta filmistä.
Hän kohtasi kömpelön Muhammad Ali -arkkityypin.
Vaikka Rocky hävisi, hän sai Oscarin ja jymylipputulot.
Kuin mikäkin lippu.
Musta raskaansarjan mestari oli Alin yltiömiehekkään otteluminän parodia.
Ali manipuloi mulkoilevia vastustajiaan. Ei hän ollut mikään pelle.
Ali esitti välinpitämätöntä, koska oli taidoiltaan lannistumaton.
Hän otti vastaan iskuja, mikä ehkä edisti Parkinsonin puhkeamista.
Stallone anasti mustan kulttuurin aineksia.
Hän takoi teuraslihaa ja juoksi museon portaita.
Joe Frazier teki niin ensin, kuten muistuttaa kirja Ghosts of Manila.
Vastustaja Apollo Creed -
eli Carl Weathers taipui kaksin kerroin kyyristyäkseen Stallonen tasolle.
Selkääni alkoi kivistää katseltuani, kuinka Weathers kyykkäsi Rockyn tasalla.
Vuoteen 1976 tultaessa katsojien huomio vangittiin musikaaleilla.
Sen tajusi valtavirtakin.
Pesujengissä Norman Whitfield aikoi ylittää Shaftin ja Super Fly'n.
Iskevä funk parsittiin yhteiskuntakontekstiin.
Se toimi.
OHJAUS: SAM O'STEEN
"Something He Can Feel" oli Mayfieldin näkemys tyttöbändimusiikista.
Hän sävelsi sen Sparkleen, mustaan showbisnesmelodraamaan.
Sen olisi pitänyt niittää mainetta Lonette McKeelle.
Irene Cara ja Philip Michael Thomas eivät hekään sitä kostuneet.
Joel Schumacher käsikirjoitti Sparklen -
hypnotisoidakseen katsojat ja ohjatakseen filmin itse.
Filmi häikäisi vähälukuisen yleisönsä, mutta ohjaaja olikin toinen.
The Bingo Long Traveling All-Stars & Motor Kings viihdytti katsojia.
Tuo baseball-liigan tarina toimi vertauskuvana sille,
mitä mustien viihteeltä vaadittiin.
Pelaajien täytyi järjestää show matkalla ja pelata kokonainen ottelukin.
Halusin todella esittää Bingoa, koska hän oli hauska roolihahmo.
Hän tarjosi 200 dollaria.
Yhdelletoista jaettuna se tekee…
Kosolti tuohta!
Bingo on aivan kuten Williams: vetreä ja elämännälkäinen.
Roskaa puheleva.
OHJAUS: ARTHUR BARRON
Mitä näkyy?
Vetävä vosu.
Brothers oli harvinainen yritelmä: mustaa poliittista melodraamaa.
Sen sävelsi Taj Mahal.
Bernie Casey ja Vonetta McGee esittivät hahmoja,
jotka perustuivat George Jacksoniin ja Angela Davisiin.
Filmissä tosin lähinnä töllistellään heitä.
Ennen kuin Marvel ja DC alkoivat julkaista -
uskollisia elokuvasovituksia, valkokankaille saapui -
Abar: the First Black Superman.
Ruudulla näkyvät Wattsin tornit sijoittivat filmin mustaan maailmaan.
Tulta!
Uraauurtava filmi mukaili Kapteeni Amerikan syntytarinaa.
Mustien rodun tulee yhdistyä joka mielessä.
Teen lähes mitä tahansa sen eteen.
No, voisin kaiketi tehdä sinusta tuhoutumattoman.
Musta filmi läheni loppuaan.
Tietynlaiset mustat filmit tuottivat enenevissä määrin yhä vähemmän rahaa.
Niinpä tälle 70-luvun kohokohdalle ei ollut sijaa.
Nyrkkeilijän elämäkertaelokuvan teemalaulu nauratti tahattomasti ensi alkuun.
Houstonista tuli listahitti.
Itsekeskeinen laulu kääntyi voimaannuttavaksi hymniksi.
Laulu sai aikaan sukupolvenvaihdoksen.
Ensin näyttelijät kerskuivat Alin tavoin.
Valtavirtakin alkoi nähdä Alin menestystarinana elvistelijän sijaan.
Studiot karsastivat filmiääniraitoja ennen vuosia 1968–78.
Ne eivät käyneet kaupaksi, ja ne julkaistiin monta kuuta jäljessä.
Toista oli mustissa filmeissä.
Taustamusiikki ei ollut pelkkää tekstuuria vaan ajatusten ja äänen räiskettä.
Sen rohkeus mullisti elokuvien ja valtavirran musiikin.
Filmimusiikista tuli kauppatavaraa.
Mustia ääniraitoja kuhisi.
Niitä sävelsivät R&B-laulajat sekä jatsiartistit.
Klassiset säveltäjät yhdistivät perinteet ja nykyajan.
Mestarirumpali Bernard Purdie esitteli funkin todellista luontoa.
Hän esitti säveltämänsä ääniraidan X-leiman saaneessa Lialehissa.
Ilmiö huomattiin filmeissä, sillä mustat ääniraidat suolsivat hittejä.
TUOTTAJA
Robert Stigwood tuotti elokuvaa valkoiset huumanneesta diskosta.
Mustien musiikista.
Stigwoodilla oli levy-yhtiökin.
Maineikas Bee Gees teki ääniraidan, jotta elokuva myisi -
ja jottei yleisö kammoaisi mustien ylivaltaa.
Ääniraidat valtasivat hittilistat mustan filmin näyttämän mallin mukaisesti.
Siitä tuon ajan mustat filmit eivät ole saaneet tunnustusta.
Vuonna 1977 mustan filmin vetävin puoli oli -
vauhdikas teemakappale, joka säesti tähden sisääntuloa.
Vihdoin se päätyi valtavirtaelokuvaan.
OHJAUS: JOHN BADHAM
OHJAUS: GORDON PARKS
Joka sukupolvella on oma Elvis tai Eminem.
John Travolta jatkoi reteiden otteiden perinnettä.
Viileä roolisuoritus oli lähes yhtä hyvä kuin mustien vastaava.
Travoltan Tony Manero ei hyödyntänyt mustaa stilisointia ensimmäisenä.
Hän tosin anasti tuon tyylin taitavasti.
Hänen hurjista elkeistään tuli kaikkein suurin kulttuuri-ilmiö.
Richard Pryor oli esiintynyt 20 elokuvassa vuoteen 1978 mennessä.
Muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta hänen lahjansa menivät haaskuuseen.
Ostatko radion?
Kaappini on ollut mäsänä puoli vuotta, eikä yhtiö tee asialle paskaakaan.
Joudun tunkemaan sormeni koloon.
Tämä kahden viikon takainen viilto ei ole parantunut.
Vuonna -78 hän sai varsin vaativan roolin.
Hän esitti automekaanikkoa Osasto 291 - Detroitissa.
Siitä tuli hänen suosikkiroolinsa.
Olet pienimunainen juntti!
Kyllästyin paskapuheisiisi.
Tapan sinut, mulkku!
Filmin tunnelma oli niin uhitteleva, että sen tuotannosta saisi hyvän elokuvan.
Seuraavana vuonna Pryor karisti näkymättömät kahleensa.
Hän esitti mutkikkainta hahmoaan: itseään.
En tahdo nähdä poliiseja enää ikinä.
Kotonani.
Pryor oli häikäisevän taitava Live in Concert -filmillä.
Hän oli koomikkojen Tony Williams.
Taikuri Oz osoitti, kuinka studiot haaskasivat hänen kykyjään.
Huijari!
Vain yksi asia voi pelastaa mustan filmin unholalta.
Taikuri ei ole paikalla!
Etsin taikuria.
Hän vie minut takaisin kotiin. -Sepä mukavaa.
Oliko tuo filmi kuulun ohjaajan loistelias musikaali?
Tulisiko siinä debytoineesta näyttelijästä seuraavan vuosikymmenen pop-ilmiö?
Budjetti oli yhtä suuri kuin vuoden 1968 mustilla filmeillä yhteensä.
Kaunis ajatus, joka ei ollut totta.
Ohjaajan parhaita teoksia olivat jännärit Kadun tiikeri ja Hikinen iltapäivä.
Tähti oli liian vanha rooliinsa.
Lavanäytöksen gospel-tyylisen herkkyyden tilalla -
oli sata tungeksivaa taustanäyttelijää.
Hintalaput vaikuttivat yhä roikkuvan asuista.
Taikuri Ozin tuottaminen maksoi 25–40 miljoonaa dollaria.
Super Fly tuotti saman verran.
Siitä puuttui tarttuvaa intoa, jota oli menestyneissä mustissa filmeissä.
Elokuva teki tappiota.
Huonoja arvioita saivat toki hämmästyttävän menestyneetkin filmit.
Taikuri Oz oli floppi.
Siitä filmiala sai tekosyyn vetäytyä mustasta elokuvabisneksestä.
Filmipomot pääsivät toteamaan: "Mustat eivät enää tahdo näkyä filmeissä."
Itse kuulin seuraavaa.
"Mustat eivät näe itseään historiafilmeissä."
Vuonna 1978 valkoihoiset miestähdet ryhtyivät jälleen sankareiksi -
esitettyään antisankareita yli vuosikymmenen ajan.
Heistä tuli teräskatseisia arkkityyppejä.
Burt Reynolds esittää Hooperia.
Hooper on ehta sankari.
Vihdoin sisäistettiin opetus, jonka mustat filmit käsittivät varhain.
Jo ennen D. W. Griffithin aikoja filmeissä tuputettiin sellaista myyttiä,
että tahdomme pelastusta.
Se on tyydyttävä vale.
Kuin chilipurilainen: myrkyllinen, mutta maukas.
Ponneton pankkirosvo Warren Beatty nousi taivaisiin.
Taivas saa odottaa sulki ympyrän.
Musta esiintyjä ja Francis Coppola tekivät Henki etsii asuntoa -uusintaversion.
Hauskassa skriptissä kuoli valkoihoinen.
Hän herää henkiin Bill Cosbyna, mutta muut näkevät hänet valkoisena.
Miksei sitä ollut tehty ennen?
Keskittynyt Robert De Niro esitti vanhan koulukunnan kostajaa.
Clint Eastwood vaihtoi aseensa apinoihin.
DC Comicsin Krypton-planeetalta laukaisema raketti pääsi -
lopultakin valkokankaalle.
OHJAUS: CHARLES BURNETT
Vuosikymmenen lakipiste nähtiin vuonna 1978.
Tätä taideteosta oli esitetty viime vuoden lopusta.
Ohjaaja työsti filmiä liki vuosikymmenen, mutta teesihän se olikin.
Musiikilla maalailtiin kuvia taitavasti.
Filmi oli vetävän taidokas, ja sitä imitoitiin ensi vuosisadalla.
OHJAUS: CHARLES LANE
OHJAUS: DAVID GORDON GREEN
OHJAUS: REGINALD HUDLIN
Burnett käytti Dinah Washingtonin haikeaa "This Bitter Earthia".
Martin Scorsese teki kohtaukselle oman kunnianosoituksensa.
Ihailin suuresti noita ihmisiä, joiden kanssa vartuin.
Toisin kuin Hollywood-elokuvissa,
joissa kaikki ovat prostituoituja tai jättävät äidit yksinhuoltajiksi,
nämä isät uurastivat ahkerasti.
Vartuin yhteisössä,
jonka jäseniä kunnioitin. Näin heidän todellisen minänsä.
Sellaisia ihmisiä ei edustettu tarinoissa.
Watts oli kiintoisaa työväen seutua.
Kävin Kalifornian avointa yliopistoa, jonka Royce Hallissa -
elokuvaopintojen laitos näytti kaikki vuoden parhaat elokuvat.
Kävin Basil Wrightin kurssia. Hän oli dokumentaristi,
joka oli tehnyt The Song of Ceylonin. Onneksi pääsin kurssille.
Kävin niissä elokuvanäytöksissä.
En ymmärtänyt sanaakaan siitä, mitä valkokankaalla tapahtui.
Se oli kukkaislasten aikakautta.
Oli alastomuutta ja retkiä Topanga Canyoniin.
Polteltiin pilveä ja muuta.
Heikäläiset löysivät uudelleen itsensä ja seksuaalisuutensa.
Sama ei puhutellut minun yhteisöäni.
Killer of Sheepissä runoilija löysi kauneutta omasta naapurustostaan.
Valtavirtalehdistö toki sivuutti hänet.
Filmillä ei ollut mitään tarkoitusta, vaikka moni kopioikin sitä läpi uransa.
Vaikka musta filmi jätettiin riutumaan, se kieltäytyi kuolemasta.
Lannistumattomat mustat elokuvantekijät kukoistivat seuraavina vuosikymmeninä.
Jollei muista menneitä, onko silloin tuomittu tekemään Shaft-uusintoja?
Tuohon ajanjaksoon yhdistetään ylpeys.
Isoäitini puolestaan tuumi: "Ylpeys on ansakuoppa.
Ylpistynyt tahtoo huomiota.
Se on itsekästä.
Etsi sen sijaan mielihyvää tekemisistäsi. Sen haluat jakaa toisten kanssa."
Sitä näin noissa filmeissä.
Nuo tähdet saivat filmeistään mielihyvää, jonka he välittivät minulle ja muille.
Edesmenneille.
Nuo elokuvat olivat toivontäyteisiä ja lisäksi todistivat sen,
että olemme olemassa.
Luomme kulttuuria.
Yhteisömme on kestävä ja tärkeä.
Äänemme tullaan kuulemaan.
Yksi henkilö symbolisoi tuon ajan ylä- ja alamäkiä.
Hän oli vuoroin myyntimenestys, unohdettu ja viimeinen pystyyn jäänyt.
Sidney Poitier muutti kyllä suuntaansa, muttei milloinkaan hidastanut.
Hän uskoi olevansa aina mustan yleisön mieleen.
Hän ohjasi ja tähditti viittä elokuvaa.
Uskon Herran sanaan.
Niiden keskiössä olivat teeskentelevät hahmot.
Luotimme sinuun! Miksi me?
Miksipä ei?
Kysyin häneltä siitä niinä harvoina kertoina, joina juttelimme.
Hän kieltäytyi haastattelusta.
Mainitsin, että hänen filminsä nojautuivat petokseen.
Avaa silmäsi.
Hän vastasi nauraen: "Kuulehan, en kaipaa toista terapeuttia."
Kykenet voimaa ja rohkeutta vaativiin urotekoihin.
Voimaa ja rohkeutta.
Peittoat kenet tahansa ottelijan ja voitat mestaruuden.
Voitanko? -Voitat!
Amerikan mustat joutuvat muistamaan, että omakuva poikkeaa muiden näkemyksestä.
Heidän tulee selvittää noiden käsitysten ero.
Isoäitini olisi ollut samaa mieltä.
Tekstitys: Jouni Jussila