Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
Official YIFY movies site: YTS.MX
CRNI ZMAJEVI
CRNA LEGIJA
CRNI NARCIS
Najuzbudljivije razdoblje u povijesti filma za mene je nastupilo
kad je riječ „crno” u naslovu od ovoga počela značiti…
…ovo.
BLACK SHAMPOO
CRNA ŠESTORKA
CRNI GESTAPO
BLACK JACK
Nisam bio oduševljen samo zato što je napokon bilo istine u marketingu,
nego jer je filmsko platno počelo otkrivati
niz istinskih crnačkih talenata.
Pam Grier blista u Friday Foster,
ranoj adaptaciji stripa.
Zatim suvremeni pristup film noiru Maxa Juliena u The Macku.
Drama Charlieja Russella iz 1969., Pet na crnoj strani,
na velika platna stiže četiri godine poslije.
Ne odričem se ničega osim žvaka i problema!
A upravo sam potrošio žvake.
I nisam jedini tako reagirao.
PUBLIKA HRLI GLEDATI SHAFTA
Pakao u Harlemu.
Crni kum.
Pa ako je ta erupcija slobode i ispunjenja naišla na tako pozitivne reakcije,
a žeđ nikad nije nestala,
zašto su se ti crnački filmovi prestali snimati?
Mojoj su baki, rekla mi je, filmovi promijenili snove.
Došla je iz Mississippija.
Rekla je da su joj filmovi pretvorili snove u nešto nalik pričama,
a prvi film koji joj se urezao u podsvijest
bio je Drakula.
Zbog gotičke jeze i opernog tona
tjedan dana bojala se zaspati.
Ja sam Drakula.
Zli duhovi? Pomoz' Bog! Zar ovdje ima zlih duhova?
O da, posvuda su. I to nije sve.
Što? Ima još?
No filmovi u kojima Afroamerikanci osjećaju strah
prikazuju to na dehumanizirajući i nadrealan način.
'Ko su ovi?
Zombiji.
Vidimo i da su prečesto filmovi koji se smatraju klasicima
svaki na svoj način znali poniziti crnce.
Kad-tad izazvat će vam nelagodu sramotan prizor
u kanonskom ostvarenju nekog od majstora.
Jeftini stereotipovi u uracima Majstora napetosti,
jednog od čarobnjaka filmske dramatike
te redateljskoga i glumačkoga kralja mjuzikla
i dalje ostavljaju trag.
Orson Welles i Laurence Olivier, kazališni i filmski divovi,
nabacili su crnu šminku i izraz blage superiornosti
za ulogu Otela.
Ključanica i ključ ormara gnusnih tajni.
Nikad nisam uspio gledati Mickeyja Mousea u tim rukavicama,
ili Zekoslava Mrkvu, a da se ne sjetim minstrel showova.
Kako to protumačiti? Da su se uredili za Harvard Club?
Tko je ikad vidio letećeg slona?
Vidio sam letećeg mrava.
A ja letećeg žohara.
A ja letećeg medvjedića.
Vidio sam sve to…
Ovo su vjerojatno neki od prizora koji su se usjekli u podsvijest moje bake.
Da se ne bi s njima identificirala, morala im se othrvati.
Kao i odnosu društva prema njoj, crnkinji, u Mississippiju.
Bila je tako svjesna tih prizora da nam,
kad bismo je posjetili u Hattysburgu, nije dala gledati Andy Griffith Show.
Rekla bi: „Južnjački grad, a nijednog crnca.”
„Što mislite, kamo su nestali?”
Sve to itekako kvari moju ljubav prema filmovima.
Cijeli svoj život gledam filmove, razmišljam i pišem o njima.
Uvijek im se vraćam,
unatoč valovima nepoštovanja kojima me stalno zapljuskuju.
Unižavanju kao da nema kraja.
Način prikazivanja možda je najjednostavnije objasniti ovako.
Svečana odjeća na glumcu bijelcu podrazumijevala je pripremu za izlazak
i sve užitke koje život pruža.
Crna leptir-mašna na glumcu crncu nije značila šminku.
Značila je da ide na posao. Bila je to njegova uniforma.
Volim lijepe odjevne kombinacije, možda i više nego većina,
ali nikad nisam bio ljubitelj smokinga.
Možda baš zbog toga.
PLOVEĆE KAZALIŠTE (1929.) REDATELJ: HARRY A. POLLARD
PLOVEĆE KAZALIŠTE (1936.) REDATELJ: JAMES WHALE
Umjesto da traže i razvijaju nove uloge za crne glumce,
umorne teme Plovećeg kazališta
crnački talent predstavljaju recikliranjem.
Kompletna filmska industrija gazi crnački talent,
od toga da gotovo da nije bilo uloga za crnce
do nestvarnog standarda ljepote
zbog kojega su crnkinje desetljećima mrzile same sebe.
Evo je.
Obožavam ovaj dio, kad napravi ono s kosom.
Ova uloga nije napisana za crnog glumca,
ali, zanimljivo, uključuje neobziran komentar o najpoželjnijoj vrsti kose.
Crnkinje se i danas bore s tom predodžbom.
Dok sam kao dijete živio u Atlanti,
vladao je prilično strog sustav segregacije.
Nisam smio ni u jedno kino.
Postojala su jedno ili dva kina za crnce.
Bila su skučena i nisu prikazivala glavne filmove.
Ako su ih i dobili, kasnili su po dvije-tri godine.
Vladao je, dakle, vrlo strog sustav segregacije.
Subote sam provodio u kinu.
Gledali smo serije vesterna,
Lasha LaRuea, Genea Autryja, Roya Rogersa,
takve stvari. Ili SF poput Bucka Rogersa.
Jako su me zanimali vesterni.
Iz nekog razloga sam ih voljela.
Genea Autryja, Johnnyja Macka Browna, Roya Rogersa i sve te kaubojce.
Odlazio sam u Los Angeles Theatre.
Bila je to velika palača kao u davna vremena, izvrsno očuvana.
Fino bih se zavalio.
Znao sam biti jedini u dvorani, imao bih cijelo kino za sebe.
Filmovi Johna Forda, Monument Valley…
Zavolio sam sve to.
Nagledao sam se sjajnih priča.
Idem u kino s ocem
i vodi me gledati filmove koje on voli.
S Johnom Wayneom i Steveom McQueenom.
Sjećam se Bande anđela
jer mi se urezalo kad ju je Sidney Poitier ošamario.
Vrpca je izrezana. Sljedeća scena, ona stoji s rukom na licu.
Nije nam bilo jasno. Mama je rekla: „Ošamario ju je.”
-„Što? Ozbiljno?” -„Ne smiju pokazati, ali pljusnuo ju je.”
Ako si filmofil, gledaš filmove koji te zanimaju.
Tek negdje na sredini filma shvatiš,
hej, pa u ovom filmu nema crnaca.
Žvačeš kokicu i zastaneš:
„Ček'… Je l' se to samo meni čini ili u ovom filmu nema crnaca?”
-„U filmu nema crnaca.” -„A, u redu.”
Želimo se vidjeti…
na bilo koji način.
Jer, kao što rekoh, kad sam bio dijete,
na filmu smo imali Stepina Fetchita…
Što tražiš?
Gdje si učio zanat?
Willieja Besta…
Alfalfu, Buckwheata, Stymieja…
ali svejedno sam htio biti oni!
Bok, Buckwheat.
Nisam znao ni za jedan slučaj da se crni klinac igra s bijelcima.
A kamoli da odlazi u bjelačku kuću ili bijeli klinac u njegovu.
Gledajući Našu bandu, pitali smo se: „Dobro, gdje ti ljudi žive?”
Odrastao sam u segregaciji.
Otkad sam progledao, progovorio, prohodao,
postao svjestan, svijet je bio podijeljen.
Ali kad bih otišao u kino… Filmovi su mašta.
Kad bih se iz kina vratio kući, želio sam biti gusar kojega sam vidio.
Ali…
trebao mi je crni kauboj.
Imamo ispričati toliko priča.
Želimo se vidjeti na platnu u raznim oblicima.
To je, mislim, klasična frustracija među mojim vršnjacima.
Želimo i mi biti ta obična djeca ili likovi u SF filmovima.
Mislim da, kao i većina ljudi, filmove proživljavam isto kao snove.
Uživajući u prizorima koje sam gledao,
istodobno sam projicirao,
pokušavao vizualizirati sebe na ekranu.
Kao djevojčica, u filmovima sam gledala samo ljude koji nisu nalikovali meni.
Nisam mislila da bih ikad mogla postati glumica.
Sve dok nisam vidjela Harryja Belafontea i Dorothy Dandridge u Carmen Jones.
Kad sam ih vidjela, rekla sam: „Ajme!”
„Možda bih ipak mogla postati glumica.”
Dorothy Dandridge triput je igrala u paru s čovjekom koji se proslavio svugdje
osim ondje gdje je bio najkvalificiraniji, u filmovima.
To je bio Harry Belafonte.
Dandridge mu je parirala u talentu i temperamentu.
Samo je sveprisutni rasizam
mogao nekoga učiniti slijepim na njihovu karizmu.
To ih je spriječilo da dobiju više uloga u paru.
Belafonteov pjevački uspjeh proizašao je iz obuke za glumca.
U glazbu je uveo pripovijedanje.
Ostavljao je silno jak dojam. Odisao je arogancijom sportaša,
a sposobnost uživljavanja u lik odmah je otkrila njegov glumački dar.
No ljutio ga je sustav koji ne samo da nije znao kako da ga upotrijebi,
nego ga se toliko bojao da u Carmen Jones nije pjevao on.
1959. reagirao je produkcijom koja je dovela redatelja Roberta Wisea
i glumca Eda Begleya, poslije obojicu nagrađenih Oscarom,
scenarista na Crnoj listi Abea Polonskyja i The Modern Jazz Quartet.
Neizvjesno sutra bio je izvanredan film za svoje doba
i to što sam dobio priliku snimiti takav film
mnogo mi je značilo.
NEIZVJESNO SUTRA (1959.) REDATELJ: ROBERT WISE
Zdravo, mili. Što ima?
Bacco te želi počastiti pićem.
A ja ti želim kupiti novu pilu.
Neizvjesno sutra bio je nezaboravan film.
Posljednji film noir svoje ere i ispred svoga vremena
s iskrenim pogledom na rasu zbog čeka je, dakako, ignoriran.
Belafonteu su počeli nuditi uloge,
ali onakve kakve ga nisu nimalo zanimale.
Sidney Poitier dotad je bio najpopularniji crnac u svemiru,
ali bio je Sidney Poitier.
Nije bio Sidney Poitier u crnačkom okruženju.
Bio je Sidney Poitier koji glumi crnca u bjelačkom filmu.
Prvo što sam se upitao bilo je: „Kako se jedan crnac,
došao niotkud, na putu nikamo,
odjednom našao među sedam nacističkih redovnica?”
Odbio sam ulogu.
Ponudili su je Sidneyju i prihvatio je.
Oscara dobiva Sidney Poitier.
SIDNEY POITIER NAJBOLJI GLUMAC - LJILJANI U POLJU
Umjesto da prihvaća uloge
koje crnu zajednicu nisu prikazivale smisleno,
ili nisu uopće,
Harry Belafonte povukao se iz filma od 1959. do 1970.
Za mene je tada postao Muhammad Ali filmskoga svijeta,
na vrhuncu prisiljen napustiti ring u kojemu mu je mjesto.
Nisam zažalio ni za jednim filmom koji sam odbio.
Nisu bili za mene.
Nisam nikomu zamjerio.
Drago mi je što su drugi iskoristili priliku,
ali… ja sam prije svega umjetnik.
Glumac sam.
Moja su škola Marlon Brando, Walter Matthau,
Rod Steiger, Tony Curtis.
I redatelj nas nije štedio.
Neću snimati ništa što ne smatram vrijednim snimanja.
Na moju sreću,
ostvario sam dalekosežan uspjeh,
jer su svi i svugdje bili tako oduševljeni
mojom prisutnosti među njima
da nitko nije mogao zanemariti činjenicu da se s pojavom na obzoru zvanom Belafonte
nije dalo zajebavati.
Kad god bi mi netko postavio ultimatum,
rekao sam: „Jebi se. Idem u Pariz.”
„Ako poželim, živjet ću ondje.”
„Ali moje je pravo odredište odgovor na tvoje poricanje moga potencijala.”
Samo ja.
Ja sam ovdje.
Belafonteova odlučnost doslovno ga izbacuje iz kadra.
Raste frustracija Afroamerikanaca koji zahtijevaju svoja građanska prava,
ali filmovi to ne prate.
Upotrijebit ću citat Langstona Hughesa koji je nadahnuo predstavu i film:
„Što se događa s osujećenim snom?”
„Osuši li se kao grožđica na suncu?”
„Možda samo visi kao težak teret.”
„Ili eksplodira?”
Gaze nas i gaze
i odlučili smo nešto poduzeti!
Desetljeća maltretiranja crnaca
učinila su 20. stoljeće epohom revolta.
1960-ih američke su vlasti trpjele građanske pobune gotovo svake godine.
1965. izbili su neredi u Los Angelesu.
Bilo je očito da će izbiti neredi u Wattsu.
Predosjećala se eksplozija.
Policija je ubijala ljude. Oduvijek to čine, teroriziraju zajednicu.
Kad bih navečer išao u kino, znao sam da će me zaustaviti policija.
Kao da naši životi…
nisu bili važni.
1968. Amerika je bila u u slobodnom padu.
Izbilo je više od 20 nereda, preko polovice njih tijekom 1967.,
uključujući one u mom gradu.
Dogodio se slom zakona i reda u Detroitu u Michiganu.
Ovo je snimka Linwooda.
Rasplamsani osjećaji i vatra zatekli su gradonačelnika i guvernera nespremne.
Pobuna je izbila i u filmovima.
U svijetu nezavisnog filma.
Ondje život crnaca nije postojao samo u perifernom vidu bijelca,
a na ekranu je često bilo mjesta i za nekoliko crnaca.
Dvoje od tih crnačkih talenata istodobno je briljiralo na platnu,
no to ih nije dovelo do filmske slave.
Što radiš s tipom poput mene u ovakvoj rupi?
Nemaš neko mišljenje o sebi.
U pravednijem svijetu,
iskre i napetost koje su izazvali Ivan Dixon i Abbey Lincoln
u Nothing But a Man
bile bi katalizator za veće karijere i priznanje.
Svestrani Davis, fantastičan pjevač, glumac i šoumen,
tome je svakako bio dorastao.
Utjelovio je karizmatičnoga egocentričnog bonvivana
u filmu Čovjek zvan Adam iz 1966.
Glumi sa Cicely Tyson, Ja'Net DuBois
i, u sitnoj ulozi bez teksta, s Morganom Freemanom,
koji će gotovo 20 godina čekati ulogu u kojoj će pokazati moć
i sposobnost govora.
Davis drži film u stisnutoj šaci sve do samoga kraja,
gdje se zapravo ispričava za sve zlo koje je njegov lik učinio.
U redu, pogriješio sam.
Trebao sam pričekati da saznam o čemu se radi.
Možda pustiti da ti razbije glavu bocom. Dušo, vidio sam samo
ručetine te babe na ovom slatkom lišcu.
Adame.
Van Peebles u art filmovima živote crnaca prikazuje bez samosažaljenja
i to je pravo osvježenje.
Studijski filmovi robuju svojoj zastarjeloj patrijarhalnoj težnji
da oblikuju kulturu umjesto da reagiraju na nju.
Ofucani obmanjivački mjuzikli za sve uzraste,
poput ovog…
briljantnoga kandidata za Oscara.
No najbolja vijest 1968. bila je
da se Sidney Poitier prestao žrtvovati za loše odabrane bjelačke zvijezde
i zavladao u svijetu filma.
I Pogodi tko dolazi na večeru i U vrelini noći
1968. igraju u cijelom svijetu. Oba su nominirana za najbolji film,
a kolege, bjelačke zvijezde, zapanjene su Poitierovom čudesnom uvjerljivošću.
Nemojte me krivo shvatiti.
Volim vašu kćer.
Sve bih učinio da ostane sretna kao onog dana kad sam je sreo.
Ali čini mi se da bez vašeg odobrenja od naše veze neće biti ništa.
Kao što Mark Harris piše u knjizi Pictures at a Revolution,
„Poitier je najunosnija američka zvijezda.”
Nažalost, on je i primjer reakcije zabavne industrije
na uspjeh crnaca.
Nikom ne pada na pamet, ako Poitier privlači publiku,
da jamačno postoji još koji crnac ili crnkinja koji bi to mogli.
U to doba razgovor crnaca s bijelcima na ekranu
smatra se zabavom za odrasle.
IZBILA KONTROVERZIJA:
Uspjeh crnaca u medijima
više-manje se poistovjećuje s pronalaskom 100 dolara u metrou.
Neponovljiv fenomen.
Kad su nastajali filmovi o, Bože pomozi, Elvisu Presleyu
ili o Beatlesima,
čije je prve albume u SAD-u izdala izdavačka kuća crnačkih vlasnika,
zašto nitko nije ponudio tim pionirkama ženskog rocka
karijeru u filmu?
THE DUCHESS
BETTY DAVIS
Neće se još dugo čekati da svane dan, ili noć,
za svijet u kojem će crnački talent biti prepoznat, onaj neovisnog filma.
Scenarist i redatelj George Romero stvara novi tip akcijskog junaka
prepustivši film i pištolj ruci crnačkoga glumca Duanea Jonesa
u jednom od najutjecajnijih ostvarenja u povijesti.
Daj se ti samo smiri.
Vrištala sam: „Johnny! Johnny, pomozi mi!”
Romero raskida s tradicijom i time što nigdje ne spominje rasu junaka
jer uloga nije napisana za crnog glumca.
Vratit ću se da pojačam zaštitu na prozorima i vratima.
Ali zasad si sigurna, dobro?
U redu?
Želiš crnca uza se.
Želiš da crnac bude kraj tebe
jer će te on izvući.
Ako ga ubiješ, mrtav si.
Jer mi se znamo izvući.
Znamo kako se spasiti od zombija,
znamo kako pobjeći od biljki mesožderki,
od svega što prijeti, jer smo navikli…
Znamo se maknuti.
Znamo se maknuti s puta i pustiti da se druge stvari dogode.
Scene u kojima nemrtvi vrebaju na potencijalne žrtve,
a junak daskama osigurava prozore,
podsjetile su me na snimke nereda.
Nikad film nije bio tako nabijen alegorijom i metaforom,
i namjerno i nehotično, kao u Noći živih mrtvaca.
Pogodi ga u glavu, između očiju.
Budući da Jones biva ubijen nakon borbe da spasi bijelce,
Noć živih mrtvaca prigrlili su militantni Afroamerikanci.
Protumačili su ga kao metaforu izdaje svoje rase.
To sam tumačenje čuo od dečkiju mojih starijih sestara.
Dobar pogodak.
U redu, mrtav je. Idemo po njega, još jedan za vatru.
Na kraju, jezivom kakav je cijeli film,
ubiju ga i bace na hrpu trupala.
Imam veoma tužnu vijest za sve vas.
Martin Luther King ustrijeljen je večeras u Memphisu u Tennesseeju.
Nastupivši iste godine kad je ubijen Martin Luther King
i samo nekoliko godina nakon ubojstava Medgara Eversa i Malcolma X-a,
ta filmska smrt imala je jače implikacije
negoli je autor filma mogao zamisliti.
Uspjeh Živih mrtvaca trebao je potvrditi da postoji opći interes za crnačke glumce.
1968. Peter Sellers glumi lika indijskog podrijetla
u Zabavi, satiri o filmskom biznisu.
Iste godine Yul Brynner tumači Pancha Villu,
a, nažalost, Woody Strode Apaša.
Američke igrane filmove uvijek su režirali bijelci,
pa i kad su tematizirali život crnaca, s crncima u ulogama.
Crni su redatelji isključeni iako crnci sada čine 30 % publike.
William Greaves upravo je završio produkciju i režiju
svog prvog dugometražnog filma Take One and Take Two.
U završnoj je fazi montaže.
Pozdrav, samo da ispravim navod.
1940-ih je snimljeno mnogo filmova pod palicom crnačkih redatelja
poput Powella Lindsayja, Oscara Micheauxa, Billa Alexandera.
Nisu pripušteni u Hollywood,
a njihove su filmove gledale samo crnačke zajednice diljem zemlje.
Jedan od mitova koji se stalno vraćao od 1968. do 1978.,
kad je šačica crnih redatelja napokon stala iza kamere,
bio je da je to prvi put da su crni redatelji dobili takve prilike.
Zapravo, zato što su morali,
Afroamerikanci su često bili i scenaristi i redatelji, što je bila rijetka praksa
koju studiji nisu rado vidjeli.
Ali crni tisak podržao je ta kazališta i filmove
iako ih je mainstream ignorirao.
U eri nijemog filma karijeru počinje
scenarist, redatelj i povremeni glumac Oscar Micheaux.
Snimao je filmove za crnačka kina. Mnoga nisu bila u dobrom stanju
jer nije bilo konstantnog dotoka crnačkih filmova,
unatoč stalnom interesu crnačke publike.
Imajmo na umu, mnogi su se studiji bojali uvrijediti Njemačku i riskirati propast
dok ih nacisti nisu izbacili 1942.
Ali afroamerički novac nije im bio dovoljno dobar.
Mnoga od tih crnačkih kina bile su zgrade i prostorije pretvorene u dvorane.
S vrlo malim budžetima, Micheaux i drugi filmaši,
čak i neki bijelci, stvorili su originalne uratke
i prilagodili popularne knjige koje nisu mogli mnogo platiti,
ali autori su pristali želeći da se snimi film po njihovoj knjizi.
Astaire je često prikazivao odnose gospodara i sluge,
pretjerane u scenama u kojima stepa pred hrpom crnih glumaca.
Dok su studiji i dalje štancali primitivnu mitologiju o Afroamerikancima,
redateljica Alice Guy-Blaché odlučila je učiniti nešto sasvim drugo.
1912. režira A Fool and His Money,
navodno prvi film isključivo s afroameričkim glumcima.
Njezino umijeće pokazuje razigranu bistrinu i ne unizuje te glumce.
Bila je dovoljno uspješna za to doba da su je studiji tražili,
no kako je umjetnosti pristupala srcem,
logično je da je odbila priliku snimiti prvi film o Tarzanu.
Crni filmaši toga doba bili su čisti entuzijasti
koji su stvorili ranu verziju neovisnog filma.
Snimati u neovisnoj produkciji tada nije značilo biti kul autsajder
kojemu uspjeh daje pristup golemim sredstvima.
To je značilo da te iz kinodvorana izbacuju njihovi vlasnici, studiji.
Morao si se domisliti načina da tvoj proizvod dopre do publike.
Micheaux i duhom mu bliske kolege
snimali su drame, komedije, mjuzikle i krimiće.
Katkad bi u jedan film utrpali više žanrova
jer, ako su im resursi bili ograničeni, ambicije nisu.
Jer kroz većinu povijesti filma
studiji su s nasladom odbijali crni novac,
a crnačka industrija reagirala je stvaranjem, kao i uvijek,
de facto underground ekonomije i kulture.
Iako ćemo to tek poslije uvidjeti,
Greaves, glumac koji je postao filmaš, filmskom mediju pridao je svojstva romana.
Odustavši od glume zbog uloga obojenih naivnim optimizmom…
Teta Hattie, u ratu se sve se brzo odvija.
Čak su i naše vjerske službe morale biti ubrzane.
…produkciju započinje pionirskim projektom Symbiopsychotaxiplasm.
Ne, rekla sam. Nemoj me više nikad dotaknuti. Nikad.
Ambicije Symbiopsychotaxiplasma,
formalne i slobodne, bile su velike kao i naslov.
Film se poigrava vremenom na sve moguće načine.
Redatelj Bill Greaves
toliko je unesen u snimanje filma da gubi perspektivu.
Pitate li ga o čemu je u filmu riječ,
dat će vam odgovor nejasniji od pitanja.
Mislim da je bio rastrgan. Htio je da se scena snimi kako treba,
ali i da glumci budu nadahnuti.
Mislim da je bio razapet između ta dva cilja.
No to je samo moja teorija.
Desetljećima su se ljudi mučili
pokušavajući opisati Symbiopsychotaxiplasm.
Danas je ta vrsta filma tako uobičajena da je postala neovisan žanr,
inovativna društvena satira, film koji zafrkava gledatelja.
Redatelj Jules Dassin koji je bio, oprostite na izrazu, na crnoj listi,
u studijski triler unio je rasnu politiku
u Uptightu, koji je napisao za crnačke zvijezde.
Dassin, Dee i Mayfield oštroumno su, bez okolišanja i besramno unijeli moment
„svijet je otišao kvragu zbog smrti Dr. Kinga” u žanrovski film.
Martin Luther King ubijen je '68.
Majka je ostavila sve poslove i otišla na sprovod.
Nije ga poznavala,
ali sve je ostavila, odjenula najbolju odjeću i otišla.
Shvatio sam, ovo je važno.
Taj je tip bio važan.
Važno je što je radio. Važno je ono o čemu je govorio.
Mi smo važni.
Naši glasovi, naše nade, naši snovi, naše težnje, sve je to važno.
Smatramo da se te istine podrazumijevaju.
Uptight je prikazao drhtavu tjeskobu
i razuzdani bijes društva koje očajnički traži odgovore,
srce žanrovskog filma.
Dan nakon smrti Dr. Kinga sjeli smo na avion za Atlantu iz Morehouse Spelmana,
odletjeli u Memphis i marširali sa smetlarima.
Imali smo transparente „Čovjek sam“. Držali smo ih u kući.
U smjeloj verziji žanra pljačke
skupina revolucionara planira pljačku
dok je Cleveland u šoku zbog smrti Dr. Kinga.
Važan član tima izgubljen je zbog kaosa koji je zavladao nakon Kingove smrti.
Ima grižnju savjesti.
Nikad u životu nisam se ovako loše osjećao.
Uptight je suvremena verzija filma Johna Forda iz 1935.
i započinje ciklus rimejkova s temom života crnaca.
Je li to onaj rimejk Potkazivača?
Gledao sam Potkazivača pa, kad sam to vidio, znao sam što je.
Svi misle da su ovi drugi policija.
Kao kad si na tulumu pa dodaš liku džoint, a ovaj ne povuče, samo ga proslijedi.
I misliš si: „Evo ga, drot.”
Ili se netko ponaša čudno u društvu.
Tad smo bili revolucionari,
imali smo svoje revolucionarske ekipe.
Uvijek je netko bio sumnjiv.
Taj film o tome govori.
U svojoj autobiografiji Booker T. Jones, skladatelj soundtracka,
piše da su neki Uptight nazvali prvim filmom o bleksploataciji.
Na drugom kontinentu, u drugoj kulturi,
nastaje talijanski studijski film,
kao mnogi koji su promijenili medij,
iz žanra koji je prekrižen kao drugorazredni,
u ovom slučaju, iz špageti vesterna.
Malo poslije u filmu
redatelj ovu scenu upotrebljava
da kolcem probije srce očekivanja publike.
Hladnokrvna okrutnost Henryja Fonde bila je totalni šok.
On je bio moralni kompas američkog filmskog platna.
Ali Isaacu Hayesu trebao je hit
i nadahnuo ga je Leone svojom perverznom upotrebom Fonde,
koji je utjeljovljivao bjelačku čestitost
zajedno s J. Wayneom, Jimmyjem Stewartom i Shirley Temple.
Hayes je bio tako dirnut da je skladao ovu temu.
Hayes mi je rekao da je zbog pokvarenog klima-uređaja u studiju Stax
išao u kino gledati ovaj film. Pogledao ga je barem deset puta.
Snažan nastup Woodyja Strodea uvjerio ga je
da bi i on jednog dana mogao postati zvijezda vesterna,
žanra koji u najmanju ruku marginalizira crnce.
Što je još važnije, Bilo jednom motivirao je Hayesa da sklada ovo
za album Hot Buttered Soul.
Kad je Gordon Parks 1969. adaptirao svoj poluautobiografski roman
The Learning Tree,
snimio je prvi studijski financirani film afroameričkog redatelja.
Warner Bros zaradio je na fotografu koji je postao filmaš.
Napisao je scenarij, režirao, producirao i skladao soundtrack.
U šali mi je rekao da nije i glumio
samo zato što je bio previsok.
Learning Tree prati 12-godišnjeg Newta tijekom jednog ljeta.
Jedna je scena jednostavno nezaboravna.
Trči, Tuck!
Trenutak tako moćan da se čini nadrealan, a opet i previše realan,
moment koji tada nije prepoznat.
Stoj, kvragu! Pucat ću!
Niste morali pucati u Tucka.
Sad vidite kako završe kriminalci.
Prizor kakav smo svi poznavali, ali nismo ga očekivali u filmu.
Parks mi je rekao i da je u film utrpao što je više toga mogao,
poput ovog veličanstvenog prizora kojim vestern postaje crnački,
jer nije znao hoće li ikad dobiti priliku da snimi još jedan.
1969. odvela nas je iz hiperrealnog u nerealno.
Ludilo u punom zamahu gledamo u revolucionarnoj komediji
scenarista i redatelja Roberta Downeyja Sr. o revoluciji,
satiri svijeta oglašavanja Putney Swope.
Ne možeš pojesti klima-uređaj.
Crnac Putney Swope
iznenada dolazi na čelo oglašivačke agencije…
Bit ćete sjajan predsjednik.
…i prvog dana okreće način poslovanja naopačke.
Imam osjećaj da ovdje ima mnogo neiskorištenog talenta.
-Nisam to učinio! -Nego joj mjeriš temperaturu?
Šefe, nemojte me otpustiti. Imam ženu, troje djece i šetlandskog ponija.
Više možete reći komedijom nego izravno.
Mislim da je crncima to bilo nužno potrebno.
Morao si ih nasmijati u podtekstu.
Downey je tu vidio prostor
u kojem se možemo igrati, rezati, gristi.
Ne želim upotrijebiti riječ „genij”, ali bio je to potez.
Nezadovoljan izvedbom svoje zvijezde, glumca Arnolda Johnsona,
redatelj Downey sinkronizira vlastiti glas za svoga glavnog lika.
Istina i duša!
-Jebenica! -Nego što!
Potez utječe i na ulogu njegova sina, kandidata za Oscara u Tropskoj grmljavini.
Pokušavam napredovati, ali teško je.
-Ma dobar si. -Imaš savjet?
1969. bila je prijelomnica za crnački film.
Priče se oštrije i realističnije osvrću na život crnaca u prošlosti.
Kao jedan od prvih američkih filmova koji otvoreno tematiziraju ropstvo.
Film se zove Robovi.
Glumi Dionne Warwick
i pjeva o drukčijoj vrsti boli nego inače.
Ossie Davis je rob
koji se pokušava osloniti na logiku u sustavu u kojem je nema.
1200 drugi put. Još netko?
Davis dostojanstveno kontrolira bijes, no to ne skriva njegov očaj.
Štoviše, naglašava ga.
Povijesna pomutnja se nastavlja: Rupert Crosse postaje
prvi crni glumac nominiran za Oscara za najbolju sporednu ulogu
u filmu Lupeži.
Kako se ovo pali?
Crosseova topla ležernost oslobađa McQueena lakonskog narcizma.
Obraća pozornost na Crossea
i potiče nas da ga i mi jednako uvažimo.
Deset godina prije Crosse je igrao u Sjenkama,
rasnoj drami Johna Cassavetesa iz 1959., dakako, u neovisnoj produkciji.
Voliš onaj o zecu i stablu?
Ne znam taj.
Ma znaš, onaj o zecu koji padne iz krošnje i kaže:
„Čovječe, to vođenje ljubavi je za ptice.”
Redatelj Mark Rydell,
koji je Crosea znao iz Actors Studija, doveo ga je u Lupeže.
Rupert je bio visok 1,95 m
i znao sam da je pravi odabir za ulogu uz Stevea.
Bio je doživljaj stati pred McQueenovom kućom
jer je bilo možda deset garaža
sa svim vrstama automobila, Ferrarija i Aston Martina,
i trkaćih motocikala.
Golem posjed, dvorište. Bilo je jako raskošno.
Rupert nikad nije vidio takvo što,
a, priznajem, ni ja dok nisam upoznao Stevea.
Živio sam skromnije, ali bolje od Ruperta.
Nije imao novca, živio je kao svaki mladi glumac.
Ušli smo u kuću i Rupert je upoznao Stevea.
Steve je gledao u tog diva. Sjeli smo u njegovu knjižnicu
i Steve je počeo pričati o tae kwon dou.
Bio je majstor borilačkih disciplina
i pokazao je Rupertu neke udarce, a Rupert je rekao:
„Ne tako, nemaš ravnotežu”, dobacio mu je sa svoje stolice.
Steve ga je pogledao i rekao: „A je l'?”
„Da, nemaš ravnotežu”, odgovorio mu je.
„Pogrešno stojiš.” Pa je Steve rekao: „Pokaži mi.”
Rupert je ustao onako golem,
stali su oči u oči
i za dvije sekunde Steve je letio
i sletio ispod stola za biljar u susjednoj sobi.
Pomislio sam, ništa od snimanja.
Rupert je baj-baj.
Ali Steve je bio oduševljen
što ga se taj tip nije bojao.
Među znatiželjnim i progresivnim umjetnicima u filmskom svijetu LA-a,
uključujući Jacka Nicholsona i scenarista Roberta Townea,
Crosse je bio karizmatična osoba kojoj su se divili zbog talenta.
Jim Brown i Rupert Crosse predstavljali su novi tip crnačke muškosti.
Brown je istodobno bio učtiv i nestrpljiv,
a Cross drzak sa svojim smiješkom.
Muhammad Ali, koji je za mene bio druga javna crnačka ličnost
jednako popularna kod crne i bijele publike,
pokazao je svoju verziju uljudnosti i drskosti
u dokumentarcu A.K.A. Cassius Clay iz 1970.
Plaćao je odvjetnike da ne ode u zatvor, plaćao je alimentaciju svojoj prvoj ženi,
uzdržavao suprugu i dijete.
Ovaj neobični dokumentarac zatekao je Alija na raskrižju onoga što je bio
i onoga što će postati.
Važan je jer pokazuje samokontrolu
koja će biti srž crnačkog filma.
Prva crnačka figura koja se probila na isti način kao i Ali,
ne bježeći od mainstream predrasuda,
bio je Jack Johnson, čije su borbe prikazane u predstavi,
a sada i u filmu Velika bijela nada,
nakon kojeg James Earl Jones postaje drugi crnac
nominiran za Oscara za najboljeg glumca.
VELIKA BIJELA NADA (1970) REDATELJ: MARTIN RITT
James Earl Jones izvrsno je odigrao pokazavši se u seksepilnom izdanju,
što je tijekom karijere rijetko činio.
-Ne! -Obucite se, gđice Bachman.
-Povest ćemo vas. -Jake!
Ne uzrujavaj se, samo se obuci.
Nelagoda koju je izazivala međurasna seksualnost
podigla je valove tjeskobe u filmu 1970-ih.
Velika bijela nada podsjetila je publiku da se ti odnosi temelje na apetitima.
Promjene su koštale barem jednog cijenjenog filmaša,
redatelja Williama Wylera. Vještinu prikaza društvenih promjena
pokazuje u filmovima poput Najboljih godina naših života.
A po uzoru na njegova Kolekcionara nastat će mnogi filmovi o voajerima.
Njegov posljednji film bio je Oslobađanje L.B. Jonesa,
a njegova moć da suvislo prenese suvremenu dramu iznevjerila ga je.
Umjesto toga histerično fetišizira golo tijelo crnkinje.
-Voliš ići odvjetnicima? -Mili, lomiš mi ruku.
Ideš odvjetnicima! Mislila si da neće upozoriti bijelca?
Vidio sam budala, ali tebi treba dati pehar.
Nakon režije dokumentarca King: A Filmed Record
Sidney Lumet okreće se nečem što zvuči zamamno,
scenariju Gorea Vidala, adaptaciji drame Tennesseeja Williamsa
na temu rase i seksa
s Jamesom Coburnom, Robertom Hooksom i Lynn Redgrave.
Rezultat je očajan pokušaj provokacije Last of the Mobile Hotshots
koji je dobio oznaku X,
čini se, zato što bi se crnac mogao poseksati s bjelkinjom.
Vrata pećnice su strgana, krov propušta, iz kotlića curi cijeli dan,
a ti si jako sladak za stanodavca.
Diana Sands očarava u Gazdi iz 1970.
Ova rana priča o zbrci koju izaziva previše privilegirani bijelac,
gentrificirajući crnačku bruklinsku ulicu, nastavlja trend
crnačkog pisca Billa Gunna koji je adaptirao roman
crnačke spisateljice Kristin Hunter.
Prizemljeni nastup ove glumice stvoren je za ekran.
Sands je smiješkom umjela prenijeti
koliko i većina glumaca stranicama dijaloga.
Diana Sands bila je savršena crna slatkica jer je znala biti veliko dijete.
Bila je tako velikodušna osoba,
takva je radost bila biti u njezinu društvu.
1970. dovodi Chestera Himesa na ekran na način koji napokon ima smisla.
U svom redateljskom debiju
Ossie Davis preokreće dugogodišnji mit o emocionalnom crnačkom seksu
pomoću scene iz Himesova romana.
U svojoj knjizi Himes dodaje dašak gorčine u anegdotu s efektom iznenađenja
o crnkinji koja namami bijelog policajca u seksualno ponižavanje.
Molim te, dušo.
Molim te.
Filmska adaptacija razveselila je publiku kojoj je dojadila degradacija crnaca
i uživa u Davisovu provlačenju scenarija ispod proscenijskog luka.
Stoj, u ime zakona!
Davisov prikaz osvetoljubivih harlemskih policajaca
razigrana je afrocentrična bajka koja u crnački akcijski film uvodi modu.
Glazbu piše autor soundtracka Kose Galt MacDermot.
Prekrasno odjevene detektive igraju
ironični Godfrey Cambridge i raspaljivi Raymond St. Jacques,
članovi Davisova entuzijastičnog tima crnačkih glumaca.
-Što je? -Gle ovo.
O, Bože. One plave košulje koje je nosio,
ono odijelo,
kako su mu uredili brčiće… bio je ušminkan u pizdu materinu.
Jeste identificirali onu bijelu budalu?
Ne znam, poručniče. Možda jesmo, možda nismo.
Svi su mi takvi ljudi slični.
Davis je i sam bio glumac pa je znao da će se publici svidjeti
razdraganost crnačkih glumaca slavom njihovih kolega.
Očito je želio da publika doživi to iskustvo.
Mnogo je mašte u Pamuk dolazi u Harlem.
To je bajka.
Ali sjajno je to
što Ossie Davis Harlem prikazuje
na način na koji nikad prije nismo vidjeli.
Potpuno autentično.
To je pravi Harlem.
Ta se bajka odigrava usred harlemske stvarnosti.
Davis mantru crnačkih revolucionara pretvara u pjesmu poziva i odgovora.
Za mene je to dovoljno crno
Radujem se danu kada će društvo slaviti pokret crnačkoga ponosa,
a ne na nj gledati kao na zahtjev za promjenom.
On to, doduše, jest, ali pjesma mu daje ljepotu.
Dovoljno crno za mene
Taj jedan stih koji se ponavlja,
fantastično.
Jesam li vam dovoljno crn?
Način na koji Lockhart rabi taj izraz za propovjedaonicom,
pa onda Godfrey Cambridge sa svojim načinom.
Je l' ti to dovoljno crno?
Mijenja se, metamorfozira. Ima više značenja.
Je l' ti to dovoljno crno?
Nije, al' bit će.
To još odjekuje.
Iako je Davis prepoznao nužnost da skladatelj bude dio naracije
i uključio MacDermota u film,
Melvin Van Peebles bio je taj koji je glazbom dočarao
koliko je strašan život u crnoj koži.
Njegov Čovjek lubenica iz 1970. je satira
u kojoj se liberalni bijelac jednog dana probudi i otkrije da je crnac.
Ilustrirajući koliko se bijelci užasavaju takve mogućnosti,
Godfrey Cambridge mijenja ton od izravnog i komičnog…
Jeffe! Crnac ti je pod tušem!
…do pomne izvedbe dubljeg lika kojega preobražava iskustvo suosjećanja.
Van Peebles je želio da publika osjeti tu evoluciju.
Kad smo se vjenčali, nisam imala pojma da nismo iste rase.
-Nisi mi rekao. -I ja sam tek otkrio.
Van Peebles vješto podmeće naivan zaplet
ubacujući koncepte skeč-komedije u razgranatu radnju, a rezultat je
beskprijekorno izveden film
o snazi rađanja svijesti i odgovornosti prema crncima.
Kamo si ti krenuo?
-Ručam s Clarkom Dunwoodyjem. -Ne ovdje.
U svijetu pandemije Čovjek lubenica iznova postaje aktualan
jer bijelci sada shvaćaju što znači strahovati za vlastiti život
od časa kad izađeš iz kuće,
kao Afroamerikanci oduvijek.
Kao i Gordon Parks u Learning Tree godinu prije,
Van Peebles sklada glazbu za svoj studijski prvijenac.
Kad je moj otac snimao Čovjeka lubenicu
i valjalo je odlučiti da li da film ide u kina,
organizirali su projekciju i došli su svi studijski direktori,
svi bijelci.
Bio je ondje i crnac Willy koji je čistio dvoranu.
Moj tata je Willyju dao par dolara
i rekao mu: „Pokaži da ti se svidio film.”
I tako, puštaju oni Čovjeka lubenicu,
a Willy počne: „Čuj ovo!”
„Baš smiješno!”
A oni: „Gle, Willyju se sviđa.”
A Willy: „Šefe, ovo je dobro. Svaka čast.”
„Willy, smiješno ti je?”
„Jedva čekam gledati. Kad počinje igrati?”
Presudio je jedan Willy.
Tata je izveo rasni jiu-jitsu i okrenuo ga protiv njih.
Gordon Parks 1971. snima drugi studijski film,
neodvojiv od svoje glazbe.
Prkosno se odmiče od europske studijske glazbe pod utjecajem klasike.
Tim filmom Parks nastavlja s planom uključivanja Isaaca Hayesa.
SHAFT
Shaft nije bio samo debi. Bio je objava.
Kao što su filmovi poput Goli u sedlu vrištali: „Ovo su 60-te”,
Shaft je unio funk i urbani sjaj koji su govorili:
„Ovo su 1970-te.”
Privatni detektiv ne mora izgledati kao da spava u odjeći niti se skrivati.
Nešto novo i odvažno: kamera prati crnca u kožnom kaputu Manhattanom.
Privatni detektiv hoda odjeven kao spoj revolucionara i redatelja Gordona Parksa
dok šuškanje hi-hat činele uzbuđuje publiku.
Kamera nije špijunirala zvijezdu.
Zurila je u njega.
Ova je kombinacija zauvijek promijenila tijek filma.
Došao je iz studija
dugo poznatog po izbacivanju proizvoda o idealnoj Americi,
gdje su ravna kosa i plave oči bile standard ljepote.
Shaft, „seks stroj za komade”, to još nitko nije rekao za brata.
Jesi li dobro?
Dušo, jesi li dobro?
Počeo sam se osjećati kao stroj.
A to nije dobar osjećaj.
1971. Van Peebles odlučuje snimiti film
o neprestanom teroru koji trpe američki crnci,
Sweet Sweetback's Baadasssss Song.
Već sam naslov uključio je film u revoluciju
koju televizija ne prenosi.
U to doba mreže nikad ne bi emitirale takav naslov
ni zapaljiv film koji ga nosi.
Što je?
U doba dok pornografija još nije bila neizbježna,
a crnačka seksualnost i dalje je bila as u rukavu,
Sweetback je pokazao hrabrost pretvorivši crnački seks u šou,
ne gaseći kameru ni na sekundu.
To je Van Peeblesova ciljana konstrukcija,
način da publika shvati kako je to biti objektiviziran.
Uključiti riječ „badass” u naslov bio je tako bahat potez
da je filmu gotovo zajamčio oznaku X,
što je Sweetback na kraju i dobio.
Melvin Van Peebles iskoristio je eksploataciju
i novi liberalizam u filmskoj kulturi.
Drsko je uživao biti crnac s bradom koji puši cigaru.
Gesta pop-kulture
vječna poput kesa Elvisa Presleyja i noktiju Megan Thee Stallion.
Sweetback se pojavio u vrijeme kad je oznaka X tek uvedena
i pornografija se iz ljigavih kina u centru preselila u predgrađa.
Ponoćni kauboj bio je prvi film s oznakom X
koji je osvojio Oscara za najbolji film. Jedini.
Stanley Kubrick snimio je Paklenu naranču i dobio X.
A Marlon Brando i redatelj Bernardo Bertolucci
nominirani su za Oscare za Posljednji tango u Parizu s oznakom X.
Crnci su pokušali sa socijalnim dokumentarcem Lialeh koji je dobio X,
s glazbom legende funka Bernarda Purdieja.
Motion Picture ponudio mi je ocjenu G, „prikladno za sve dobi”,
ali ne dajem im pravo da dodjeljuju G ili X crnim umjetnicima.
No preuzevši kontrolu nad X-anjem, Van Peebles je izazvao lavinu.
Priča se da je svom filmu sam stavio X:
jedino taj simbol odbor nije zaštitio autorskim pravom,
što je značilo da ga svatko može prisvojiti,
i nastao je vrli novi svijet dvostrukog i trostrukog X-a.
Nikad niste čuli za dvostruki R ili trostruki PG-13, zar ne?
Kao i Čovjek lubenica, Sweetback počinje scenom trčanja, ali ne komičnom.
Sweetback bježi da spasi život,
pokret ga drži na životu. Film većinom prikazuje kretanje unaprijed.
Van Peebles glazbenike nije odabrao samo za skladanje.
Earth, Wind & Fire učinio je svojim suučesnicima.
Bio sam zaljubljen u njegovu tajnicu. Mislim da se Priscilla svima sviđala.
Imala je afro zurku poput aureole. Mislio sam: „Gle je.”
„Kakav li će outfit naša Priscilla danas nabaciti?”
Ali Priscilla je imala dečka koji je bio malo posesivan.
Htjela je glumiti u filmu, ali dečko joj je zabranio.
No imao je novi bend Earth, Wind & Fire.
Rekao joj je: „Ne možeš glumiti s Melvinom, ali ja želim skladati glazbu.”
Bend je pridonio znojnoj paranoji Sweetbacka.
Za razliku od snažnog melodičnog R&B-a
koji ćemo poslije lako prepoznati kao Earth, Wind & Fire,
njihova glazba u Sweetbacku disonantni je, kreštavi avangardni jazz
s bubnjanjem udaraljki u podlozi.
Glazba je tu da nam otkrije,
da nas uroni u svijet koji se filmovi ustručavaju prikazati.
Okretno kombinira žanrove refleksima brzim poput onih redatelja Van Peeblesa.
Bježi, Sweetback!
Trči, mrcino!
Ubili su ti sestru! Al' mene neće!
Bježi, Sweetback!
Trči, mrcino!
Ubili su ti mamu
Ubili su ti tatu Al' mene neće!
Tata me slao da razgovaram s ljudima u predvorju.
„Što misliš?”, pitao bi me. Rekao bih mu, a on:
„Ma ne, poslije ćeš mi reći što ti misliš.”
„Razgovaraj s ljudima u predvorju i saznaj zašto su došli pogledati film,
kako su za njega čuli i što misle o njemu.”
Samo je istinski autor, šoumen i trgovac poput Melvina
mogao uvidjeti da uključivanjem skladatelja kao kreativnog partnera,
a ne samo angažiranog suradnika, redatelj ulaže u budućnost filma.
Melvin je tu budućnost vidio na način koji će pokrenuti novi smjer u industriji.
Prvo je priču o prodaji filma iskoristio za marketing.
Inače bi dobio crnački film koji bi privukao slabu pozornost.
Još važnije, prvo je objavio soundtrack
računajući na bolju vidljivost kao na prodajni alat.
Bio je umjetnik-poduzetnik.
Uzalud umjetnost ako je nitko ne vidi.
Gordon Parks promijenio je ulogu crnog glavnog junaka.
Sweetback i Shaft slijedili su Alija
u eru crnih junaka koji se više nisu ispričavali što postoje.
Umjesto dopadljivo, nastupaju asertivno,
dodvorno spuštenu glavu zamjenjuju frajerskim stavom.
Nepopustljiva ironična distanca gledatelja tjera da sam shvati
umjesto da mu se sve objašnjava.
Slušaj što ti govorim, čovječe. Došao sam ti pomoći.
Ja sam Božji anđeo.
Harry Belafonte vraća svoj uglađeni intenzitet
na velika platna u The Angel Levine, eksperimentalnoj drami koju producira.
Svoj dobrovoljni izgon dokida egzistencijalnom komedijom
dodajući zaokret dilemi
koju je postavio Ralph Ellison u romanu Nevidljivi čovjek.
„Što li sam učinio da budem tako crn, tužan i bogomdan?”
Ja sam anđeo.
Došao si me odvesti?
Ne.
Došao sam ti dati život.
U duhovnijoj, novozavjetnoj paraleli
Sidney Poitier glumi brata Johna.
U ovoj fantaziji Poitier je skromni stranac ubačen u zonu sukoba.
Niti odobrava niti osuđuje:
on je tihi anđeo smrti rastrgan između prošlosti i sadašnjosti.
Ova bajka dobronamjerne poruke prikazuje Poitierovu borbu.
Ossie Davis nastavlja se na Pamuk dolazi u Harlem dramom
s fokusom na napetosti između naraštaja crnkinja u jednom kućanstvu.
Bože, pomozi da dobijem ovu kuću za mamu i nikad te ništa više neću tražiti, amen.
Protagonistica je mlada žena koja se bori za svoju budućnost.
Tema je mnogo bliža surovoj stvarnosti nego u njegovu prethodnom filmu.
Scenarist i redatelj Ousmane Sembène jednom je rekao:
„Obitelji u Sounderu i u Black Girl dijeli cijeli jedan svemir.”
„Takav bih film volio snimiti.”
A filmski svemir koji je vidio nadahnuo ga je da velik dio karijere
dramatizira posljedice odsutnog crnog muškarca na obitelj.
Neki tvrde da je 1939. bila najbolja godina u povijesti filma.
Uzima se da '39. potvrđuje američki status najboljeg svjetskog proizvođača filma.
Nikada neću tako vrednovati razdoblje koje uključuje Prohujalo s vihorom.
Tadašnji direktori studija
stvorili su mitologiju pop kulture pomoću koje su bježali od svog podrijetla.
Nametnuli su viziju ponosite Amerike,
Ameriku koja nikad nije postojala, no većina Amerikanaca vjeruje da jest.
Svijet većinom misli da još postoji.
1939. studiji su štancali
uratke koje su smatrali moralnima i poučnima
i mazali oči mainstream publike lažnim mitovima.
Znam, Huck. Njezin sam rob.
No katkad se ipak zapitam je li to u redu.
To je prelazak iz aproprijacije u kulturni kolonijalizam.
Bijelci znaju mnogo bolje prikazati vašu kulturu nego vi. Oni su latino,
oni su Pacifički otočani…
Gđica Dorothy March
glumi Billa Robinsona, kralja Harlema.
…oni su crnci.
Udarac kao kompliment.
No prije svega, 1939. realizirane su dvije adaptacije
koje su zabetonirale moć središnjeg, no oslabljena mita
o mjestu crnaca u društvu.
Gotovi smo!
-Tko kaže da smo gotovi? -Ja kažem.
Ja sam predradnik. Ja kažem kad je posao gotov na Tari.
Gotovi smo!
Obje su bile adaptacije knjiga.
Najunosniji film svih vremena do 1925.
bio je Rođenje jedne nacije D.W. Griffitha.
Još veći hit bio je Prohujalo s vihorom iz 1939.,
koji je po prodaji karata ostao najveća senzacija do 1965.
i opet postao prvak 1971.
1972. trebala je biti godina procvata karijere Ruperta Crossea.
Njegovi obožavatelji J. Nicholson, R. Towne i redatelj Hal Ashby
kreirali su ulogu za njega u adaptaciji Posljednji zadatak.
No Crosseu je dijagnosticirana leukemija.
Snimanje je odgođeno u nadi da će moći sudjelovati,
no Crosse je umro prije početka snimanja.
U članku časopisa Esquire
Ashby se osvrnuo na Crosseov humor i dostojanstvo oči u oči sa smrću.
Skovan je izraz „jetka lirika”
koji sažima Ashbyjev stil, a nadahnut je Crosseovim pogledima.
Isaac Hayes iskoristio je svoj nastup na dodjeli Oscara 1972.,
postavši prvi crnac nagrađen za najbolju pjesmu,
i pokazao svoju Hot Buttered Soul veličinu cijelom svijetu.
Pratio sam dodjelu na televiziji
i oduševljeno gledao kako Hayes lance robova pretvara u odijelo zvijezde.
Kao da je komet pogodio Zemlju,
zavladala je posve nova atmosfera
dajući nam do znanja da stvari nikad više neće biti iste.
Taj vrtoglavi, uzbudljivi miks uveo je element
koji je crnačku filmsku kulturu učinio privlačnijom od tzv. mainstream filma.
Taj je element bio junaštvo.
A sad, žohare, ajmo ispočetka.
Za razliku od bjelačkih kolega, koji su očaj nosili kao modni dodatak,
crnci su te antijunake glumili sa samopouzdanjem
koje je graničilo s junaštvom, a zatim prešlo tu granicu.
Vratit ćeš se.
Jer samo si govorila o bratskoj ljubavi i miru.
Nisi ništa promijenila, što znači da treba raditi da bi se riječi ostvarile.
Ali nemamo se u što vraćati jer ni iz čega nismo izašli.
Nakon Shafta uslijedile su blijede kopije rimejkova noir filmova.
Hit Man, nova verzija Uhvatite Cartera…
Prava si superzvijezda, dušo.
…i Cool Breeze, još jedan rimejk Džungle na asfaltu
koji je izrazu dao doslovnije značenje negoli je novi val mogao i zamisliti.
U tim filmovima protagonisti upadaju u kadar
bahato kako nikad nije bilo dopušteno u iole inteligentnom filmu.
Žalim što to moram reći,
ali zgodan sam u pičku materinu.
Da!
Ta je godina crnačkog filma probila silne granice. Film više neće biti isti.
Prvi put su dvije crnkinje nominirane za najbolju glumicu.
Diana Ross za svoju prvu glavnu ulogu
i božanstvena Cicely Tyson za Soundera…
Sezona berbe je daleko, g. Perkins.
Dotad bi se Nathan trebao vratiti.
A ako se ne vrati, vjerujte mi, djeca i ja ćemo obrati.
Nisam imala priliku upoznati gđicu Cicely Tyson.
Uvijek me podsjećala na moju baku. Utjelovila je tu jednu eleganciju,
taj kraljevski karakter, načinom na koji se kretala i govorila.
Ne.
Ispeći ću tortu pa će je David Lee odnijeti tvom tati.
Bilo je lijepo vidjeti Cicely. Odrasla sam gledajući Cicely Tyson.
Bilo je lijepo vidjeti nas.
Ti su filmovi govorili o nama.
Sine, ne navikavaj se na ovo mjesto
jer gdje god bio, voljet ću te.
…a njezin kolega Paul Winfield nominiran je za najboljeg glumca.
U djetinjstvu me nisu privlačili filmovi u kojima smo bili žrtve,
nemoćni. Nisam to želio gledati kao dijete.
Nedavno sam opet gledao Soundera. Više ga cijenim kao odrastao.
Uočio sam slojeve koje kao dijete nisam.
A Diana Ross nominirana je za najbolju glumicu
za svoju prvu glavnu ulogu, u svom prvom filmu, o Billie Holiday.
Bio je to Dama pjeva blues u produkciji Motowna.
To nije bio film, kao mnogi, o tome kako je to biti crnac.
Bio je to film o talentu. Pa kostimi Boba Mackieja, glamur Diane Ross
i Billy Dee Williams. Čovječe!
Frank Yablans bio je na čelu Paramounta. Nakon što je vidio grubu montažu,
Rekao je Berryju Gordyju da neće uložiti više novca.
Berry Gordy je nato rekao:
”Ali nismo završili. Imamo još mnogo posla.”
A Frank njemu…
Neću doslovno ponoviti Frankove riječi,
ali u osnovi je rekao: „Kao da imaš triper i hoćeš me zaraziti.”
Nikad prije nismo potrošili više od tolike cifre na crnački film.
Gordy će nato: „A što sad mogu, Frank?”
A on: „Napiši mi ček na dva milijuna pa možeš što hoćeš.”
I napisao ga je.
Dama pjeva blues bio je rani, raskošni glam-šou,
blistavi početak crnačkoga glamura u filmovima.
Kad se sjetim Diane Ross, sjetim se i mode.
Koliko me samo puta nadahnula za styling
za crveni tepih, snimanja
i za različite likove koje gradim.
Prsti, kosa, sve…
Bože mili!
I još zna glumiti.
Ne samo za Ross,
nego i za njezina glumačkog para, utjelovljenje visokoga tamnog ljepotana,
Billy Dee Williamsa.
Kad se pojavio Billy Dee Williams,
svaka je žena u Hollywoodu vrištala…
A ja si mislim: „O, Bože!”
„Što se događa?”
Prvo, kad sam sišao tim stubama, zaljubio sam se u sebe.
Rekao sam: „Bože dragi!”
Bio sam izvan sebe.
Želiš da mi otpadne ruka?
Čak i u onoj sceni: „Želiš da mi otpadne ruka?”,
nisam se mogao suzdržati, stalno sam se smijao
jer sam dobio posebnu rasvjetu.
Kao u starim filmovima.
Bio sam u histeriji.
Morao sam se suzdržavati.
Bilo mi je smiješno
jer mi se to još nikad nije dogodilo
ni u jednom od mnogo iskustava sa snimanjem filmova.
'72. je bila prekretnica za crnački talent.
Dramaturg Lonne Stariji III. nominiran je za scenarij za Soundera
i, prije svega, te je godine prvi put crnkinja nominirana za scenarij.
Bila je to Suzanne de Passe, za dio scenarija za Dama pjeva blues.
Bilo je to jedinstveno postignuće sve dok Dee Rees 2017. nije nominirana
za scenarij za Mudbound
i postala druga crnkinja nominirana za pisanje scenarija.
G. Gordy mi je dao scenarij i rekao:
„Pročitaj i reci mi što misliš.”
Bila sam užasnuta
jer mi se činio vrlo stereotipan
u smislu percepcije onoga što jesmo
naspram onoga što možemo biti.
Počela sam raditi s Furiejem, zatim je uključena i Chris Clark.
Bila je priznata umjetnica, zaista pametna žena.
Ona i ja postale smo tim.
Tu je posađeno sjeme najvažnije priče toga doba.
Ženski doprinos postaje dominantan.
Uz priznanja, generacija '72. donosi obilje akcije…
…kao u vesternu Crna karavana u režiji Sidneyja Poitiera,
u kojem glume on i Harry Belafonte.
Neke Belafonteove nade za film nisu se ostvarile.
Silno sam se razočarao što ga crnačka zajednica nije podržala.
Osjećao sam se izdano.
Mislio sam: „Zašto crnačka zajednica nije podržala ovaj film
kao što bi bijelci podržali Butcha Cassidyja i Sundance Kida?”
„Ovo je naša verzija iste stvari.” Ali nisu.
Bilo mi je jasno da imam više protivnika,
način na koji mi crnci percepiramo sebe
i naš doživljaj toga kako nas svijet vidi.
Fred Williamson glumi u vesternu o osveti roba
The Legend of Nigger Charley.
Naslov je čak i tada bio drzak i nečuven.
Usput, naslov više ne postoji.
Film se sada zove The Legend of Black Charley.
Ovaj drski plakat
s malim dodatkom na dagerotipu sve je rekao.
„Neka netko upozori Zapad. Crnjo Charley više ne trči.”
Crnački talent napokon ulazi u horor na ozbiljan način:
impozantni William Marshall glumi tragičnog vampira Blaculu.
Smatram da ropstvo ima svojih vrlina.
Vrlina?
Nalazite vrlinu u barbarstvu?
Oduvijek smatram da je kod institucionalnog rasizma,
koji je priječio Afroamerikance da budu protagonisti horora,
pozitivna stvar prešutno poimanje da nema nadnaravne sile ili prijetnje
koja bi bila čudovišnija od ropstva
ili Eksperimenta u Tuskegeeju
ili slučaja Emmetta Tilla, nevine afroameričke žrtve
koji je pao šaka čudovišta kakvih su se i filmovi bojali…
kad ih nisu veličali.
Crnački tisak prisiljava mainstream medije
da naslovnice prekriju smrću Emmetta Tilla.
Filmovi prikazuju strahote života u crnoj koži, poput ropstva
i institucionalne okrutnosti.
Dakako, film o kaosu koji je izazvala smrt Emmetta Tilla
bio je trenutak koji je crnačka publika čekala.
No nije ga dočekala, što je dalo naslutiti gdje je prava moć u Hollywoodu.
Sjećam se što me zaista osvijestilo.
Fotografija Emmetta Tilla u časopisu Jet.
Preko noći sam postao druga osoba.
Još imam slike Emmetta Tilla iz časopisa Jet.
Od toga sam dana bio svjestan kako se morala osjećati njegova majka.
Sjećam se da sam kao dijete u Jetu vidio tijelo Emmetta Tilla
i to me pogodilo.
Na neki smo način oguglali na bol i patnju.
Vidimo je i ne osjećamo ništa.
Ili prelazimo na sljedeći naslov jer znamo da će se ponoviti.
Ali postaje sve osobnije. Sve više nagriza…
humanost. Čovjek je nehuman prema čovjeku.
Taj je teror prelijepo definirao album What's Going On Marvina Gayea.
Prvi je o društvenom prosvjedu zapjevao kao zavodnik, a ne deklamatorski.
Gaye je '72. izdao još jedan antologijski album.
Ovaj put soundtrack
koji mu je omogućio da se vrati svojim jazz korijenima.
TROUBLE MAN (1972.) REDATELJ: IVAN DIXON
Crnački su filmovi često posuđivali glazbu s albuma What's Going On,
jednog od najljepših i istinski revolucionarnih djela crnačke pop kulture,
pa je Marvin Gaye odlučio učiniti isto.
Prikazao je situaciju Afroamerikanaca
i nastavio svoju glazbenu autobiografiju soundtrackom za Trouble Man,
nadovezavši se na What's Going On.
Filmska glazba koja nastaje nakon tog albuma
nastavlja procjenjivati kolateralnu štetu ugnjetavanja.
SUPER FLY (1972.) REDATELJ: GORDON PARKS JR.
No ironično, najveličanstveniji soundtrack djelo je glazbenika
pod čijim se utjecajem Marvin Gaye odmaknuo od starog pop-soula.
I on slatkastim falsetom izražava teškoće života američkih crnaca.
Faca sam, gle me, opak sam Super cool i superzajeban
Imam robu za velikog brata Samo dođi, sve ima tata od zanata
Iz šteka te čeka…
Curtis Mayfield stihovima sažima društvenu situaciju
i odlučno odbijanje predavanja institucionalnoj inerciji
tijekom cijele svoje solo karijere.
Mayfield samo u tom desetljeću izdaje 20 albuma,
od toga pet soundtrackova.
Njegov snažan prisni ton i prodorni tekstovi
odredit će ugođaj crnačkog filma,
počevši od Super Flya kao primjera mnogim kolegama glazbenicima.
Mayfield primjenjuje neuobičajenu taktiku Melvina Van Peeblesa
i objavljuje soundtrack Super Flya prije izlaska filma.
Postavši hit preko noći,
soundtrack Super Flyja poslužio je kao pozivnica za film.
John Calley, koji je 70-ih bio na čelu Warner Brosa, rekao mi je
da je Super Fly pokrenuo trend korištenja soundtracka
za dizanje buke oko filma prije kino-premijere.
Struktura Mayfieldovih skladbi,
koje dramatiziraju i komentiraju život glavnog junaka,
zrcali se u brutalno realističnom ostvarenju
redatelja Jamesa Signorellija.
Jednu od najboljih filmskih scena potjere, bez kaskadera,
uhvatio je Signorelli svojim gerilskim stilom snimanja.
Morao je nekuda pobjeći. Lovio je Jimmyja.
Stajali smo okolo, a Ron je rekao: „Mogu preskočiti ogradu”.
I to je bilo to. To je bila proba.
Sasvim sigurno je snimljeno otprve.
Bila je to kombinacija dviju estetika.
Jedna je dokumentarna fotografija
kakvu su radili prije svega Leacock, Pennebaker, Maysles,
zatim ja, Bob Elfstrom…
Naša se tehnika prelila u tehniku snimanja dugometražnih filmova,
posebno u snimanju na otvorenom.
Signorelli u Super Flyu improvizacijski pristupa
i scenama drukčijeg tipa akcije,
npr. u sceni sa Sheilom Frazier i zvijezdom Ronom O'Nealom
koja iskreno i strastveno prikazuje crnačku ljubav.
Iz tebe osjećam kako je na ulici.
Vidim što ti ona radi i kako ti droga drži glavu na okupu.
Ne želim ti zadirati u intimu.
Samo ti želim pomoći nositi teret.
Rekla sam: „Kad pjena nestane,
moramo stati i dodati pjenu jer ne želim da me vide.”
Ne znam što sam mislila. Bilo je teško išta sakriti.
Nisam ni znala
da će na premijeri filma scenu prikazati usporeno.
Jednom je, mislim, Judith Crist rekla da je to
„najukusnija i najerotskija scena u povijesti filma”.
Richard Roundtree pomogao mi je da upadnem na audiciju.
Rekao mi je: „Moraš ušetati kao da je uloga tvoja.”
Rekla sam, dobro.
Ušla sam, stavila noge na stol Siga Shorea i rekla:
„Ne morate dalje tražiti jer je film moj.”
Gordon je rekao: „Razvalit ćeš!”
Gordon mi je rekao da sam dobila ulogu i bila sam presretna, no poslije me nazvao
i ispričao se: „Zbilja mi je žao, Sig traži drukčije fizičke kvalitete.”
„Želi ženu raskošnih oblina.”
To me shrvalo. Promijenila sam sve…
Imala sam dva telefona. Promijenila sam oba broja
da više nikad ni s kim ne moram razgovarati.
Nakon jedno tri mjeseca priđe mi tip i kaže:
„Ja sam producent.” Ja njemu: „Baš fino.”
Pitao me kako se zovem. Rekla sam mu.
A on: „O, Bože!”
„Pokušavamo te naći već tri mjeseca.”
„Tko to?”, pitala sam.
A on: „Ja sam producent filma Super Fly.” Rekoh…
Čim sam se vratila kući, telefon je zvonio i zvonio.
Rezultat je bio, rekao mi je Calley, da je Super Fly,
neovisni projekt koji je Warner Bros kupio za 150 000 dolara,
što je bila sitnica čak i 1972.,
ostvario 30-ak milijuna dolara bruto zarade.
Super Fly je pogledalo jako mnogo bijelaca.
Samo tako možeš zaraditi 19, 20 milijuna dolara.
U Bostonu smo već 17 tjedana.
Iscrpili smo zalihu crnaca!
Super Fly, sleng izraz za kokain među konzumentima,
priča je o dileru narkotika iz New Yorka.
R.L. Livingston iz udruge Better Influence Association, Fort Worth,
danas je izrazio ozbiljne primjedbe na film.
Ne znam koje su vaše ovlasti,
ali skrećem vam pozornost jer ste gradsko vijeće Fort Wortha,
zaduženi ste za rješavanje problema.
Nadam se da ćemo naći rješenje, a ne da građani moraju ustati
i sami bojkotirati takve gnusobe u našoj zajednici.
Kako vidite svoju ulogu u Super Flyu? Kao pozitivnu ili negativnu silu?
Očito je smatram pozitivnom, inače ne bih snimio film.
Super Fly smo snimali
želeći pokazati kako stvari zaista izgledaju,
u nadi da će ga prosuđivati i kritizirati na temelju toga.
Ali prema mojim zapažanjima,
film je uvelike na udaru kritika iz nekih…
nekih sfera,
područja koja su irelevantna kad je o procjeni filma riječ.
Iskorištavaju crnce za snimanje filmova.
Dosta nam je bijelaca koji snimaju filmove o crncima
i za to iskorištavaju crnačku zajednicu.
A statistima crncima iz Oaklanda, Berkeleya itd.
plaćaju samo 10 dolara na dan. Trebali bi dobivati 50.
Mislim da su svi umjetnici, budući da ih osobno poznajem,
odgovorni ljudi koje zabrinjava to što se događa u crnačkim zajednicama.
Naravno, ne možemo sami snimiti film.
Snimanje filma uključuje mnogo elemenata
od kojih je najvažniji, da bi projekt uopće krenuo, golem novac.
Nogometaši Jim Brown i Fred Williamson, koji su postali filmske zvijezde,
te su godine snimili svaki po dva filma
nestrpljivih naslova koji su i sinonimi i deskriptori.
Poput Shafta, čiji nastavak, Shaft's Big Score,
također zvuči kao pustolovina „sportaš postaje glumac”.
Svi su ti filmovi tetovirani etiketom „bleksploatacija”
koja je ujedno značila priznanje i odbacivanje.
Iako su ti filmovi bili dio krvotoka američke društvene i popularne kulture,
rijetko su spominjani u glavnim medijima,
osim s ciljem izazivanja panike.
Riječ „bleksploatacija” asocira me na trgovanje crnom bojom kože.
„Kako da je upakiramo i prodamo?”
„Eksploatacija” jer sve su to bili scenaristi bijelci, producenti bijelci,
redatelji bijelci. Proizvod su ponudili crnačkoj zajednici
koja ga je oduševljeno konzumirala.
Oni su zaradili silan novac, ali mi nismo.
Nije li to eksploatacija?
Iako je brend bleksploatacije često izazivao rasprave i osudu,
filmovi su najčešće privlačili publiku i donosili zaradu.
CRNAČKI FILMOVI DONOSE GOLEM NOVAC
Zvijezde mainstream filmova, današnjih klasika, su bijelci
kojima je dosadilo junaštvo i u to ime postaju antijunaci,
čime samo frustriraju publiku.
Crne zvijezde - pitam se zašto to nije bio jedan od tadašnjih filmskih naslova -
publici su servirale još jednu prirodnu evoluciju:
razmeću se svojom ljepotom i uživaju u središtu kadra.
U sceni okupljanja Pet obitelji u Kumu
Francis Coppola pokazuje nepromišljenost likova.
Scena je očito trebala biti optužba, a ne odobrenje njihovih stavova.
U mom gradu krijumčarenje droge bismo prepustili obojenima.
Ionako su životinje pa neka izgube dušu.
Čak i ako shvaćamo namjeru filma,
nije ugodno čuti takav sentiment.
No postavljeno je pitanje, a crnački filmovi odgovaraju
prikazujući užase droge.
Ne! Za Boga miloga!
PAKAO U HARLEMU (1973.) REDATELJ: LARRY COHEN
Crnački filmovi stvorili su novu klasu boraca.
Crna publika više nije morala prosijavati priče
ne bi li otkrila podtekst koji objašnjava zašto su crnački likovi na marginama.
Sad su prirodnim pravom u središtu radnje.
I to u vrijeme kad je jedini mainstream glavni junak Bond, James Bond.
1973. agenta 007 glumi Roger Moore i suočava se licem u masku s prvim
i do danas jedinim glavnim crnačkim zlikovcem, u liku Yapheta Kotta,
u Bondovu svijetu neprestanih mijena.
Ovo mnogo otkriva.
Crnački filmovi prikazuju sukobe u centru grada,
pustošenje zločinaca i rat oko droge.
Samo što su se u tim filmovima afroamerički vođe borili.
Znalo se da policajci neće pomoći.
Često su bili ravnodušni koliko i korumpirani.
Jim Brown ponovno je u ulozi Slaughtera
u Slaughter's Big Rip-Off,
upotpunjenom jedinstvenim žestokim funkom ranih uradaka Jamesa Browna.
U Hit! Billy Dee Williams je agent CIA-e
koji okuplja neobičnu ekipu ranjenika
u osobnom obračunu s međunarodnim dilerima.
Droga mu je ubila kćer.
Što imaš od toga da me ubiješ?
Ja sam samo radnik.
Trebalo je dočarati psihički ustroj čovjeka
sposobnog učiniti što god je potrebno
da bi ostvario svoju misiju.
Jako zanimljivo.
Dječarci smeđe boje kože poput mene
nikad nisu imali priliku raditi takve stvari.
Sidney je htio da glumim taj lik,
mislio je da sam pravi odabir.
Nastojao sam šansu iskoristiti najbolje moguće.
Bila je to prilika
da pokažem stranu koju inače ne vidimo na ekranu.
Mislim da to pojačava ranjivost. Razmišljao sam o ranjivosti.
Lik postaje više od običnog nemilosrdnika.
U Gordonovu ratu crnački vijetnamski veterani
koriste se svojim vještinama da se suprotstave dilerima.
Film uključuje nevjerojatno originalne vizualne trenutke
koji se otad ponavljaju u filmovima.
Navest ću samo New Jack City.
Autor glazbe je Angelo Badalamenti, koji će raditi s Davidom Lynchom.
Imaš vatre?
Mekgajverski trenutak s aerosolnom limenkom,
koji se može tumačiti kao metafora zbog ugroze okoliša,
ušao je u nebrojene akcijske filmove.
Publika svih boja išla je gledati te filmove
jer su osjećali adrenalin u glumcima, od kojih su mnogi došli iz kazališta,
i njihovo ushićenje u radu.
Drugoplasirani Pretty Tony!
U The Macku, Dick Anthony Williams kao Pretty Tony
uvjerljiv je baš kao likovi iz filma o gangsterima iz 30-ih.
Rekao mi je da je improvizirao želeći stvoriti verziju Edwarda G. Robinsona
osuvremenjenu frazama koje je slušao odrastajući.
Crnjo,
kad sljedeći put čuješ da odrasli razgovaraju, začepi. Čuješ?
Učinak te vrste jezgrovite hipermuškosti osjećat će se i desetljećima poslije
u recima koji kao da su napisani za crnačke glumce.
-Da ga upucam? -Jebote.
Ako me upucaš u snu, probudi se i ispričaj se.
Još specifičniju interpretaciju E. G. Robinsona gledamo u Black Caesaru.
Nikad me ne gledaju. Nikad mi ne gledaju lice, nos, hromo stopalo.
Znaju samo da sam crnac.
Zamislite da je čovjek koji je nadahnuo Cohena za Caesara, Sammy Davis Jr.,
glumio u djelu koje je pokrenuo.
No Cohen se morao zadovoljiti Fredom Williamsonom.
Kad je šefu studija napomenuo razliku u visini između Williamsona i Davisa,
ovaj je malo razmislio pa rekao:
„Neka Fred šepa.”
Koncertni dokumentarni film Save the Children iz 1973.
snimljen 1972. na skupu NGO-a Operation PUSH,
uključuje nastupe od Jesseja Jacksona do The Jackson 5,
od Nancy Wilson do Zuleme.
Spojio je glazbu i progresivnu politiku.
Golem, organizacijski iznimno zahtjevan projekt.
Počeli smo s Motownovim glazbenicima. Čim smo angažirali Marvina Gayea,
The Temptations,
Gladys Knight & the Pips i ostale,
svi su poželjeli sudjelovati.
Clarence je imao diskografsku kuću pa je doveo Billa Withersa, Nancy Wilson
i Sammyja Davisa Jr.
Quincy je već bio uključen pa je doveo Robertu Flack
i okupio bend uglednih glazbenika.
I tako se stvar pretvorila u nezaboravno okupljanje
nekih od najboljih glazbenika koji su tada bili dostupni.
Bio je to golem projekt.
I silno uspješan
jer su svi ti glazbenici bili na vrhuncu karijere.
Izvedbe su bile da ti pamet stane. Ludilo.
Ženski crnački likovi odlučuju biti primijećeni
ne samo zato što su pored muškarca.
Nisu više poslušne barbike.
Sad se i one fajtaju protiv bataljuna kaskadera.
Bila je to posljednja granica za crne glumice
i uspostavila je definiciju junaštva
koja je dopuštala izravnost umjesto mučeništva.
Dotad su filmovi crnačku ženstvenost često brkali
s romantiziranim mazohizmom. Sad je publika dobivala nešto posve novo.
Crnački film je… To je evolucija.
To nije nešto što će samo pojaviti, bam,
pa će se sve odmah dogoditi. Ne, jer to tako ne ide,
za sve je potrebno vrijeme. Napredak mora ići polako
da bi bio siguran i koristan. Zato mora potrajati.
Toliko je različitih područja koja još nisu…
ostvarena, što se crnačkih glumaca tiče.
I sve mi je to novo. Kao što znate, ja sam nova glumica,
tek sam počela raditi, toliko je područja kojih se još nisam dotaknula.
Preda mnom je još mnogo učenja da bih se jednom mogla nazvati glumicom.
Laurence Olivier rekao je:
„Kad si mlad, previše si stidljiv za uloge junaka.”
„Ismijavaš ih.”
Tek kad sazriješ, shvatiš umjetničku ljepotu junaštva.”
Crnački su glumci razumjeli tu ljepotu,
ali i više od toga: prigrlili su je zbog žeđi za junacima.
Amerika, utopljena u neizvjesnosti, prihvatila je te crnačke junake
koji su zavladali ekranima slavljeni dinamičnom glazbom.
Sjetite se, Shaft je spasio MGM od bankrota.
A najnovija članica te izvanredne lige,
koja je redefinirala filmski uspjeh i slavu, bila je Pam Grier.
Od 1970. do 1973. glumi u sedam filmova,
a svaka joj uloga daje više vremena u kadru.
U članku u Esquireu iz 1970-ih
o zvijezdama u usponu koje će nastaviti mijenjati film,
uključujući Spielberga, koji upravo dovršava Ralje,
i Georgea Lucasa, koji pokušava početi nekakve Ratove zvijezda,
Pam Grier među rijetkim je spomenutim glumicama. Citat:
„Jedna od tri glumice čiji filmovi stalno zarađuju. Druge dvije su Barbra i Liza.”
Grier: „Ja sam danas jedina žena u filmovima koja nije žrtva.”
„Odlučnost je ključna za ulogu luđakinje, usto napola pantere”, kaže članak.
'73. glumi i u Scream Blacula Scream…
Uz tako lijepu vodičicu
bojim se da bih se teško koncentrirao na umjetnine.
Ma nemojte?
…i u Crna mama bijela mama.
Možeš si to zabiti u dupe. Idemo!
No tek se u Coffy dokazala kao filmska zvijezda.
Toni Morrison mi je rekla: „Bilo je omalovažavanje
nazvati Grierine likove, poput Coffy, 'fakericama'."
„To ju je umanjilo kao glumicu.”
Štoviše, smatrala je da je Grier uspjela dočarati
moralnu kompleksnost koja se od crnkinja traži.
Danak održavanja ravnoteže
dok uzima zakon u svoje ruke i nosi se s izdajom
pokazala je u izvedbi osvećivanja sestrine smrti.
To je metafora za crnkinje koje žongliraju ulogama zaštitnice i hraniteljice.
-Hajde. -Howie, što radiš?
Vrati se u krevet…
Coffy, dušo, shvati me. Mislio sam da si mrtva!
Ali na kraju, često, same.
Pa ipak, idu dalje. Nadamo se, prema zajedništvu.
Bila bi arkanđeo koji spašava svoj narod od kraja svijeta.
Afroamerikanci su uvijek iza ugla.
Coffy za kraj dopušta Grier trenutak odmora
u novoj verziji razglednice.
1973. bili smo usred promašenih prilika,
poput Shafta u Africi i odgovora na crnačke akcijske filmove
poput adaptacije predstave Pet na crnoj strani
s mladim Glynnom Turmanom.
Kakav je to osjećaj?
Iskreno, kao da je otad prošao cijeli život.
Nevjerojatno mi je da mi se sve to tada događalo,
da sam imao priliku raditi s tako divnim ljudima i takvim veličinama.
To…
To je povijest, čovječe…
Nisam ušao u to misleći da će to imati neki poseban značaj.
Bilo je to preživljavanje.
Mlad si,
pokušavaš se otisnuti u tom poslu.
Pokušavaš se dokazati, steći priznanje.
Došao je i film koji je bio poput odgovora na zagonetku.
Što bi dobio da zvijezdi sablasno lošeg sitkoma o Drugom svjetskom ratu,
i uredniku te serije, daš šansu da snime film?
Ivan Dixon, koji je napustio Hoganove heroje, i Michael Kahn, urednik,
prvi put surađuju na Trouble Manu.
No Dixonov projekt iz snova je adaptacija
satire agitpropa Sama Greenleeja The Spook Who Sat by the Door
u kojoj crnac kojeg angažira CIA
taktiku agencije seli na ulicu i stvara revoluciju.
Mogao bi se snimiti film
samo o godinama koje je Dixon uložio u snimanje.
Napokon je skupio novac za pola filma,
osiguravši dovoljno akcije da zavede studije.
Nadmetanje u kojem je pobijedio United Artists donio mu je ostatak.
Prema Dixonu, studio je bio zgrožen filmom
koji bi, bojali su se, mogao izazvati nerede i tužbe
umjesto gužvi na blagajnama.
Uključuje i tekst koji po meni spada u anale povijesti filma,
uz „ponudu koju nije mogao odbiti”.
Zapamti,
crnac s krpom, pladnjem ili metlom u ruci
može pristupiti svakom mjestu u ovoj zemlji.
A nasmiješeni crnac
je nevidljiv.
Taj je dio izazvao ovacije kad sam '73. gledao film u Detroitu,
a i desetljećima poslije budi snažne reakcije i inspiraciju.
Moj novi album zvat će se po tom filmu.
Isfurao je njihovu spiku, a to je da držiš jednog crnju zbog političkih bodova.
-Ajmo iskreno, jebi ga. -Da.
Iskoristio je tu spiku protiv njih.
Dixon mi je rekao da su ga, kad se Spook prestao puštati,
pozvali iz United Artistsa i rekli mu da film prate američki obavještajci,
što znači da u Langleyju imaju fotku mene i mojih prijatelja iz srednje.
Film je izazvao takav bijes
da je Dixon mislio da je gotovo s njegovom filmskom karijerom.
Film o pobuni dočekan je kao da je on sam pobuna.
Nemoj odustati
dok ne pobijediš ili ne umreš.
The Spook Who Sat by the Door špijunskom trileru pridao je
crnačku perspektivu
i natjerao publiku da preispita koliko je taj žanr bio uzak.
Ganja & Hess vizualima, poetičnim ili pak realističnim i grubim,
održava emocionalnu fluidnost.
GANJA & HESS (1973.) REŽIJA: BILL GUNN
Duane Jones, čeličan i odlučan
kao čudovišni ubojica u Noći živih mrtvaca,
ovdje glumi čudovište. Njegova odlučnost da održi svoju dušu na životu
dok film prelazi iz sna u krvavu stvarnost,
postala je metafora za život Billa Gunna,
scenarista, redatelja i glumca.
Gunn je proživljavao stvarni horor
gledajući kako se njegov trijumf preinačuje,
a svaka verzija očajnog naslova lošija je od prethodne,
pretvarajući njegovu umjetnost u nešto čudovišno.
BLOOD COUPLE
Gunn se borio za rad u filmovima
čak i nakon redateljskog debija pod naslovom Stop!.
Ishmael Reed piše:
„U Warner Brosu su se silno uzrujali i stopirali film.”
„Gunn je morao vratiti honorar za scenarij i režiju.”
1974. je bila još jedan seizmički pomak igle za crnački film.
CRNA ŠESTORKA
TNT JACKSON
WILLIE DYNAMITE
Diahann Carroll briljira
kao umorna, ali odlučna majka šestero djece u Claudine.
-Žalim, taj je broj isključen. -Isključen?
Diahann Carroll, čiju je ljepotu produbio smiren nastup,
jedna je od onih koji su iskoristili šansu da otresu civiliziranu uglađenost.
Molim te, Francis, nemoj! Ubit ćeš se strujom!
Junakinja drame Claudine bori se protiv sustava socijalne skrbi
i ulica Chicaga za duše svoje djece.
Pobijedila je utoliko što su djeca doživjela kraj filma.
Carroll je za trud dobila nominaciju za Oscara za najbolju glumicu.
Claudine je profitirala i zbog soundtracka Curtisa Mayfielda.
Riječ je o ciklusu pjesama koje sve dolaze
iz perspektive likova, a izvode ih Gladys Knight & the Pips.
Uključujući onu koja precizno opisuje stoljetni strah Afroamerikanaca.
Da sam nevidljiva
Po tome bih voljela biti slavna
Djevojka bez imena
Zapravo sam dobio ulogu u Claudine
kad je Diana Sands dobila ulogu Claudine.
A onda je preminula.
Morali su se snaći i našli su još hrpu glumaca.
Imali su…
Bio sam na audiciji za drugog najmlađeg sina,
ali nakon toga je nisam dobio.
Dali su je drugom glumcu.
Vrlo zanimljiv film kamufliran u akcijski bio je
Three the Hard Way, koji je udružio Jima Browna,
Freda Williamsona
i afro zurku majstora kung-fua Jima Kellyja.
Tri grada i nas trojica.
Bore se protiv neonazi organizacije
koja razvija otrov koji ubija samo Afroamerikance
i bacit će se u zalihe vode u Los Angelesu, Detroitu i Washingtonu,
a svi sumnjivo izgledaju kao Los Angeles.
Mislio sam da nikad nisam vidio ništa smješnije
dok mi otac nije objasnio Eksperiment u Tuskegeeju,
a Three the Hard Way odjednom je postao komentar opravdane paranoje.
Znanstveni izraz za „opravdana” je, mislim, „afroamerička”.
1974. nakon tog filma dobiva pretužnu fusnotu,
jednu od posljednjih filmskih izvedbi Diane Sands.
Honeybaby, Honeybaby bio je zbrčkani koktel s mrvicom špijunaže,
pa malo melodrame, pa malo komedije karaktera,
i tako nesiguran da na samom početku film samog sebe opisuje.
Kako ste?
Ja sam J. Eric Bell i upravo sam se vratio iz Bejruta,
gdje sam snimao film Honeybaby, Honeybaby.
Sands otvara i zatvara '74.
Među njenim posljednjim filmovima je i Willie Dynamite,
u kojem glumi i Roscoe Orman, danas poznatiji po drugoj ulozi.
Šalio sam se kad bi Willie otišao nakon posljednje scene.
Zamakne iza ugla, a na ulici velika žuta ptica.
ROSCOE ORMAN GLUMAC
Ali tako je bilo. Te godine nakon Willieja Dynamitea
bio sam Gordon u Sesame Streetu.
WILLIE DYNAMITE (1974.) REDATELJ: GILBERT MOSES
Tražite posao?
Sjaj u Ormanovu oku u ulozi Dynamitea
otkrio je njegov ushit zbog suradnje s partnericom
koja je bila zgodna, ali i frajerica kao i on.
Imao sam nevjerojatnu sreću raditi
s jednom od najboljih glumica svih vremena.
Diana je bila tako obrazovana,
tako verzirana glumica.
Ona, Lorraine Hansberry, Sidney, Ruby i Ossie bili su bliski prijatelji.
Svi su mi bili mentori.
Willie je izvođač. Oni koračići, kao Barišnjikov.
Cipele s visokom potpeticom na platformu…
Sad bih vjerojatno polomio sve kosti.
Redatelj Gordon Parks Jr.
te je godine snimio i Thomasine & Bushrod,
afrocentrični i bukolički vestern
koji je unio crnački štih u Bonnie i Clyde
spojivši dvoje najljepših ljudi američkog Zapada,
Vonettu McGee i Maxa Juliena, u bijegu.
Te zajedničke scene poigravaju se filmskom verzijom njihove stvarne kemije.
Kako ste, g. Bushrod?
Dobro sam, Thomasine. Nisam mislio da ću te opet vidjeti.
Evo me.
I dobro izgledaš.
Jebote, kako dobro.
Polagana glazba djelo je Arthura Leeja,
a scenarij zvijezde filma Maxa Juliena.
Bilo je silno zabavno snimati Thomasine & Bushrod.
Max Julien bio je sjajan tip,
inovativan i odvažan.
Producirao je taj film. Napisao ga je i producirao.
On je bio glavni.
Među svim tim filmovima koji su nastali iz brenda „bleksploatacije”
Max je bio jedan od rijetkih crnaca koji su kontrolirali svoj proizvod.
Jedno mi je bilo jasno. Znao sam da su Max i Vonetta revolucionari.
Max bi samo rekao: „Neću trpjeti ta sranja.”
I nije.
„Mi ćemo po svom.”
U adaptaciji autobiografske knjige Obrazovanje Sonnyja Carsona
mladi junak žrtva je ekstrema crne muškosti
u filmu koji lebdi između brutalnog i poetskog.
Ovog puta redatelj Michael Campus, koji je snimio i The Mack,
priča priču o crnačkom junaku
koji ne može nadigrati zatvorsko-industrijski kompleks
i zatvor ga zamalo uguši.
Sonny mora prelaziti iz jednog u drugo urbano pleme
kako bi se dokazao.
U jednoj od najstrašnijih scena Sonnya kao adolescenta
u špaliru udaraju palicama i lancima. Njegova inicijacija u bandu.
Budeš li visio s Lordovima, imat ćeš posla s nama, jasno?
Clantonova gluma nabijena emocijom pokazuje da razumije
Sonnyjeve psihičke ožiljke nakon cijelog života trpljenja nasilja.
U stvarnom životu bio je potpuna suprotnost tom tipu. On nije taj tip.
Glumio je.
Mogli su to otkriti kao i ja.
Samo da su mu rekli: „Dođi, razgovarajmo.”
Ako je period od 1968. do 1978. bio doba lova na talente,
nema boljeg priznanja za tu motivaciju od povratka Sidneyja Poitiera,
koji se pretvara u običnog radnika u Uptown Saturday Night.
Jesi li dobro, dušo? -Dobro sam.
Volim Sidneyjevu komiku.
Gospodo.
Nevjerojatno je duhovit u tom filmu.
Sviđa mi se što film opisuje život crnaca
na normalan način.
Poitier se u glumi izvrsno služi tijelom. Vidljivo je da je liku neugodno u odijelu,
a Poitier ga je u stvarnom životu nosio kao drugu kožu.
Publiku je oduševilo što je znao ismijati vlastiti ozbiljni stil
i opet je bio zvijezda u jednom od svojih najvećih hitova.
Ako je Poitier znao tako briljirati u filmu na posve nov način,
onda je sve bilo moguće.
GUCCI
Možda je najveće nasljeđe te ere,
u doba napetosti i preispitivanja mainstreama,
a ti se trenuci odražavaju u većini filmova,
radost s kojom su crni izvođači stupali pred kameru.
Ti filmovi vjerojatno broje više ulazaka protagonista
nego svi filmovi iz 1930-ih.
Katkad su glumci ulazili i po nekoliko puta,
a glazbena podloga uvela bi ih na ekran.
Ti su filmovi publiku držali u napetosti
baš kao mjuzikli u trenutku prije negoli krene plesna točka
i uzbuđenje je u zraku.
Filmovi toga desetljeća donijeli su pozornost,
karijere i nove prilike crnačkim glumcima.
A industrija je taj potencijal tratila.
Primjer je Cleavon Little…
Hej, gdje su bjelkinje?
…čija je živahna energija uvelike zaslužna za uspjeh Vrućih sedla.
Što si očekivao? „Dobro došao, sinko?”
Cleavon Little nikad više nije dobio glavnu ulogu da pokaže svoje sposobnosti,
za razliku od kolege Genea Wildera.
THAT'S THE WAY OF THE WORLD (1975.) REDATELJ: SIG SHORE
Ta provala glazbenog endorfina oblikovala je film
vjerojatno najprodavanijeg crnačkog soundtracka tog doba,
u režiji producenta Super Flyja.
To je tako opušten mjuzikl da bend uopće ne govori.
Neki će možda reći da je glazba tako evokativna da i ne mora.
Duhovna emocija pjesama poput „That's the Way of the World”
to je dokazala.
Prva velika studijska verzija priče o robovima,
adaptacija Mandinga,
napadno ilustrira nehumanost ropstva.
Desetljećima staru književnu senzaciju
prilagodio je kandidat za Oscara Norman Wexler.
Glumi James Mason sa svojim živopisnim naglaskom…
Lezi.
Tako.
…što se čini manje suludo nakon neukusne parade rasizma.
Filmska opsjednutost seksualnošću crnaca i ismijavanje bjelačkog straha od nje
nadahnuli su Roberta Mapplethorpea za fotografiju koja slavi tijelo.
Crni Isus bio je rođak povratnika iz mrtvih.
Ali crni film i dalje eksplodira iz žanra uz žanr
u Coonskinu scenarista-redatelja Ralpha Bakshija, spoju žive akcije
i animacije s Barryjem Whiteom,
glumcem-dramatičarem C. Gordoneom i Philipom M. Thomasom,
koji će poslije glumiti u Porocima Miamija i skovati akronim EGOT.
Počevši od agresivnog naslova, Bakshijev eksperiment
komentira rasu i način na koji je film tretira.
Od parodiranja Br'er Rabbita do ismijavanja Krazy Kata.
Iz noći u noć Malcom ostaje cool.
Konceptualno, Coonskin je izazvao toliko previranja
da je skandalizirao i zabavljao, što je i bila poanta.
Ovaj teret postaje pretežak.
Na dobre i loše načine, jedinstven je.
Nasumični i nagli upadi policije u život crnaca
nastavljaju se tematizirati u crnačkom filmu. U Cornbread, Earl and me
život mladog crnca koji završava murjačkim metkom u srcu je priče
u doba kada to još izaziva suze jer se rijetko dramatizira,
ali crnačka publika odobrava.
Prolijevanje soka od naranče na klimaksu filma sirovo,
ali maštovito zamjenjuje krvoproliće.
Od te se scene i danas naježim.
Cornbread!
Taj je film za mene originalni Boyz N The Hood.
Cornbread, Earl and Me tragična je priča.
Boyz N The Hood također je tragična priča.
A snimljeni su u razmaku od gotovo 20 godina.
Ne ulazimo ilegalno u javna prijevozna sredstva.
Od ambicioznog Shafta i sportaša koji postaju pustolovi
akcija prelazi u sferu realnoga.
Pojavljuje se Cooley High, crnačka verzija Američkih grafita,
priča o usponima i padovima u dobi sazrijevanja.
Priču podiže Motownov soundtrack.
Pjesme opisuju živote likova 1964., godine u koju je smješten Cooley High.
Težak miris nostalgije zapuhuje oduševljenu crnačku publiku.
Pa to je glazba Motowna.
To je pozadina života crnaca
na filmu.
To je lijepo. Lijepa promjena.
Jedna od prvih scena kojih se sjećam da smo snimali je trčanje za busom.
Upravo sam tako odrastao na Manhattanu.
To smo radili. To smo ja i moja ekipa radili.
Trčali bismo pa skočili na bus u 7. aveniji, nikad to neću zaboraviti.
Ali što bi se onda dogodilo…
Sedma je bila kaldrma
pa si se borio da preživiš!
Mogu li dobiti hot dog?
Turman igra i jake komične trenutke i stvarnost
tako da je više nužan sastojak u Cooley Highu
umjesto da ga pošteno začini.
-Mogu li dobiti kečapa? -Nemamo kečap.
-Nemate kečap? -Tako je.
Može li kiseli umak, molim?
Nemamo.
-Nemate kiseli umak? -Ne.
-Što imate? -Imamo senf.
-Senf? -Tako je.
Ovako važna ustanova, a imate samo senf?
-Tako je. -Ne volim senf. A vi?
Da, volim senf.
Onda vi pojedite hot dog.
Na tom putu
dogode se trenuci kad uzvikneš: „To!”
Samo odjednom, poziv niotkuda.
Čak me ne zove agent, nego tko zna tko.
„Glynn, traži te Ingmar Bergman.”
Kažem: „Nije mi do šale. Sjedim u jebenom mraku.”
„Djeca su mi gladna. Jedemo krumpire.”
I poklopim.
Ponovno zove. „Ne, Glynn, ozbiljno.”
Tražio me. Gledao je Cooley High
i, kako je rekao, odmah znao da sam pravi glumac za njegov film.
Iz takvog beznađa
odjednom skočiš u euforiju.
To je…
nevjerojatna vožnja.
MAHOGANY (1975.) REŽIJA: BERRY GORDY
Nečuvena si, znaš?
Staromodni glamur, opet u izvedbi Diane Ross i Billyja Dee Williamsa,
i dalje se pokazuje moćnim u romantičnoj melodrami Mahogany iz 1975.
Ubaci malo svoje spike. Pokaži im svoj šarm.
Uvijek imam osjećaj da crnci misle da moraju…
Možda postoji dobar razlog. Za to postoje očiti razlozi.
Ali uvijek moraju pokazati snagu.
A ranjivost je divna stvar.
Divan alat kad dočaravaš lik.
I ti si meni nedostajao.
Ali to sam ja. Takva sam osoba.
Ne bojim se pokazati,
prenijeti svoje osjećaje o…
nečemu, ako to snažno osjećam.
Sviraj, Sam.
TRAIN RIDE TO HOLLYWOOD (1975.) Redatelj: C. R. Rondeau
Pop-soul bend Bloodstone, čiji je hit bio Natural High,
navodno je uložio vlastiti novac
za produkciju dirljivog i neobičnog mjuzikla
Train Ride to Hollywood, pastiša filmskih klišeja iz 1940-ih,
i ubacili su se u kombinaciju.
Među darovima Richarda Pryora bila je i kulturna kritika,
što je dokazao svojim komičnim albumom Bicentennial Nigger iz 1976.
i svojom verzijom Loganova bijega,
SF bajci u boji Lego kockica iz 1976.
Išao sam pogledati Loganov bijeg.
Film o budućnosti koji se zove Logan hvata maglu. Nijednog crnje!
Rekoh: „Bijelci ne planiraju da budemo ovdje.”
Zato moramo snimati filmove. Onda ćemo i mi biti na platnu.
Ljudi nikad ne žele… I molim vas, oprostite mi.
Ljudi nikad ne žele uvrijediti bijelce.
Žele zadržati bijelce na svojoj strani
kako bi smjeli snimati filmove.
KING KONG ROCKY
1976., nakon što su crnački filmovi iskupili ideal herojskih protagonista,
mainstream filmovi opet ih priznaju.
Nasmiješi se, ti kujin…
Žalac i Ralje, koji su vratili ushit pobjede bjelačkim muškim zvijezdama,
postali su golemi hitovi. Zapravo, i Ralje i Žalac
djelo su producenata Willieja Dynamitea.
Radnja Žalca kao da je ukradena iz romana Trick Baby, također filma.
Krajem 1976.
Rocky Balboa, koji kao da je iskočio iz crnačkog akcijskog filma,
bori se protiv šeprtljastog arhetipa Muhammada Alija.
Iako Rocky nije dobio meč,
dobio je Oscara za najbolji film i prodane karte.
Izgleda kao velika zastava.
Crnački teškaški prvak u Rockyju
parodija je sirove muškosti koju je Ali donio u ring.
No Ali je humorom zbunjivao protivnike,
koji su ga pokušavali zastrašiti pogledom. Nije bio klaun.
Štoviše, znao je da može hiniti da sve olako shvaća
jer će vještinom dokazati svoju neukrotivost,
uključujući spremnost na udarac,
što je ubrzalo njegovu Parkinsonovu bolest.
Stallone je lukavo krao iz crnačke kulture.
Udaranje goveđih leševa,
pa trčanje uza stube muzeja, što je Joe Frazier učinio prvi,
kao što nas podsjeća knjiga Ghosts of Manila.
Kao Rockyjev neprijatelj Apollo Creed,
Carl Weathers savio se u perec da se spusti na Stalloneovu visinu.
Trebao mi je kiropraktičar kad sam gledao kako se savija
ne bi li se spustio do Rockyjevih šaka.
1976. korištenje moći mjuzikla da se privuče pozornost publike
mainstream filmaši više ne ignoriraju.
Car Washem je skladatelj Norman Whitfield kanio nadmašiti Shafta
i Super Flyja, temom žestokog funka uronjenom u društveni kontekst.
Uspjelo je.
SPARKLE (1976.) REDATELJ: SAM O'STEEN
Ova pjesma, „Something He Can Feel“,
bila je Mayfieldovo viđenje ženskih bendova Motowna.
Napisao ju je za Dreamgirls prototip,
black showbiz melodramu Sparkle…
Premlada sam Da bih ti rekla odakle dolazim
…što je trebalo pokrenuti karijeru zvijezde Lonette McKee
i biti više od fusnote za Irene Caru i Philipa Michaela Thomasa.
Sparkle je bio nastavak scenarista Joela Schumachera na Car Wash.
Napisao ju je da hipnotizira publiku i usmjeri sebe.
Zaslijepio je šačicu koja ga je vidjela,
ali ne i Schumachera iza kamere.
Poput tog ugađača publici,
i The Bingo Long Traveling All-Stars & Motor Kings,
priča o Crnačkim ligama, metafora je za količinu truda
koji su crnci ulagali da zabave publiku.
Igrači su morali nastupiti na putu do stadiona
i još su odigrali devet utakmica.
Svidjelo mi se. Zbilja sam htio igrati Binga
jer je jako zabavan lik.
Čovjek nam jamči 200 dolara.
Razlomi to na 11 dijelova, to ispadne…
hrpa love!
Bingo je sve što i Williams jest.
Fizički snažan, ima glad za životom.
I samo sere.
BROTHERS (1977.) REŽIJA: ARTHUR BARRON
Koga vidiš?
Opako dobru ribu.
Film Brothers iz 1977. bio je neobičan i rijedak pokušaj
crnačke političke melodrame.
S dojmljivom glazbom Taj Mahala,
to je priča o romansi i idealima s Berniejem Caseyjem i Vonettom McGee,
likovima nastalim po Georgeu Jacksonu i Angeli Davis.
Ali film je uspio prikazati samo njihova privlačna tijela.
Prije nego što su Marvel i DC počeli izbacivati svoje vjerne adaptacije,
na ekrane dolazi priča o dobronamjernom uličnom superjunaku
Abar: the First Black Superman.
Ovaj film je oda Wattsovim tornjevima,
smještajući ih u crnački svijet.
Počni paljbu!
U ranoj verziji koristi priču
o podrijetlu kapetana Amerike.
Okupimo se kao crna rasa, u svakom pogledu.
Za to ću učiniti sve osim ubojstva.
Možda bih te mogao učiniti neuništivim.
Ciklus crnačkog filma polako se gasi,
a sigurnost ulaganja u određeni tip crnačkog filma
smanjuje se naoko eksponencijalnom brzinom.
Dakle, nije bilo mjesta za izvjesni vrhunac 1970-ih,
biografiju stvarnog boksača
s temom koja u početku izaziva nekontroliran smijeh.
Vjerujem da su djeca naša budućnost
Pouči ih i pusti ih da vode
Pokaži im svu ljepotu koju nose u sebi
Uspjeh na ljestvicama ovog hita W. Houston
prometnuo ju je iz ode egomaniji u hvalospjev samoosnaživanja.
Pjesma „The Greatest Love of All“ označila je generacijski pomak.
Nakon odvažnog stila glumaca iz '68. preuzetog od Alija,
mijenja se mainstream percepcija slavnoga boksača.
Od rukavice u facu do „The Greatest Love of All“.
Prije ere 1968.-'78.
studiji nisu marili za filmsku glazbu
jer se nije konstantno dobro prodavala
i obično bi izašla mjesecima nakon izlaska filma.
Crnački film 70-ih ignorira taj primjer.
Glazba nije bila samo tekstura, već detonacije misli i zvuka.
Hrabrost soundtrackova zauvijek je preobrazila filmsku i mejnstrim glazbu.
Odjednom je filmska glazba postala komercijalna stvar.
Množe se crnački soundtrackovi.
Skladaju ih i izvode R&B pjevači, jazz umjetnici,
klasično obrazovani glazbenici koji su spojili klasično i moderno.
Majstor bubnjeva Bernard Purdie
nakanio je pokazati pravu definiciju funka
u filmu Lialeh koji je zaradio X.
Pred kamerama snima glazbu koju je skladao za film.
Kad-tad crnački filmovi bivaju zapaženi
jer jednostavno generiraju previše glazbenih hitova.
DIANA ROSS DAMA PJEVA BLUES
CLAUDINE G. KNIGHT & THE PIPS
Robert Stigwood producira film
o bjelačkoj srednjoj klasi koja luduje za diskom.
Znate, onom crnačkom glazbom.
Kako je Stigwood imao diskografsku kuću,
upotrijebio je soundtrack s najvećim umjetnicima, Bee Gees, da proda film
i pomogne potencijalnoj publici da prebrodi strah od crnačkog planeta.
Ubrzo će soundtrackovi zavladati pop ljestvicama
i to će se od njih i očekivati zbog crnačkog primjera.
To je jedno od mnogih trajnih, a nepriznatih postignuća
crnačkog filma te ere.
SOUNDTRACK GROZNICA SUBOTNJE VEČERI
1977. najatraktivnije točke crnačkog filma,
ulazak, samopouzdanje, energična tema za najavu zvijezde,
napokon primaju počast u mainstream filmu.
GROZNICA SUBOTNJE VEČERI (1977.) REŽIJA: JOHN BADHAM
SHAFT (1971.) REDATELJ: GORDON PARKS
Što znači da svaka generacija dobije svog Elvisa ili Eminema.
John Travolta bio je još jedna nota u desetljećima dugoj simfoniji arogancije,
skoro pa bjelačka verzija crnačke frajerštine,
skoro pa najbolja stvar.
Travolta kao Tony Manero
možda nije prvi upotrijebio elemente crnačkog stila,
ali prihvatio ga je s dubokim smislom za mažnjavanje.
Njegov intenzitet i namjera
postali su istinski ostvaren kulturni fenomen,
najveći ikad.
Do 1978. Richard Pryor pojavio se u 20 filmova.
Izuzev nekoliko uloga,
standup nastupa i Wattstaxa, nitko nije koristio njegov talent.
Kupio bi radio?
Ormarić mi je razvaljen šest mjeseci.
Tvrtku boli dupe.
I sad moram zabiti prst u neki uski šupak.
Porezao sam prst prije dva tjedna i još nije zacijelio.
'78. ostvaruje najzahtjevniju ulogu.
Glumi nestabilnog i zdvojnog automehaničara u Plavom ovratniku,
koji će mu ostati omiljeno glumačko ostvarenje.
Ti si šupačka seljačina, znaš to?
To je to, letiš. Pun mi je tvojih sranja.
Ubit ću tu pederčinu! Čuješ me?
Atmosfera filma tako je borbena
da bi se dalo snimiti sjajan film o snimanju Ovratnika.
Sljedeće godine Pryor će se osloboditi lisica s krznom
u najkompliciranijoj i izvanrednoj ulozi…
sebe osobno.
Ne želim više nikad vidjeti policiju.
U svojoj kući.
Pryorova zapanjujuća jazz-bubnjarska kontrola
u filmu Live in Concert
pokazuje da je bio Tony Williams među komičarima.
Bilo je još očitije da studiji snimaju filmove,
poput The Wiza, koji trate njegov blistavi dar.
Lažnjak!
U ovom trenutku čini se da samo jedno može spasiti crnački film od zaborava.
Wiz je izašao! Nije ovdje!
Tražim Wiza.
Vratit će me kući.
Baš lijepo.
Možda raskošni mjuzikl jednog od najcjenjenijih redatelja,
usto filmski debi izvođača kojem je suđeno postati
najveći fenomen pop glazbe u sljedećem desetljeću
i budžet ravan svoti koja je potrošena
na snimanje svih crnih filmova 1968.?
Lijepa ideja u svijetu apstraktnog, ali u stvarnosti baš i ne.
Redatelj je osoba čija su najbolja ostvarenja
beskrajno naporni filmovi poput Serpica i Pasjeg poslijepodneva.
Zvijezda je 20-ak godina prestara za ulogu,
a ekspresionizam i intimnost pozornice
zamjenjuju stotine statista koji paze da se ne sudare
u kostimima s kojih još vise sjajne etikete s cijenom.
Kažu da je The Wiz koštao između 25 i 40 milijuna dolara,
što je bruto zarada Super Flyja.
Nedostajala je zarazna samouvjerenost i simpatičnost
uspješnih crnačkih filmova.
Nadoknadio je samo trećinu troškova.
Možda je dobio loše kritike, ali dobiju ih i filmovi koji dižu lovu.
The Wiz je izgubio novac i točka.
Toliko novca da je industriji dao razlog koji je tražila
da se povuče iz biznisa crnačkog filma
i omogućio direktorima da govore stvarti tipa:
„Crnci se više ne žele gledati u filmovima.”
Ili nešto što sam na svoje uši čuo:
„Crnci se ionako ne vide u povijesnim dramama.”
1978. muška bjelačka zvijezda iznova prihvaća plašt junaka
nakon što ga je odbacio da bi preko deset godina glumio izmučenog antijunaka,
arhetipskog heroja čeličnog pogleda…
Burt Reynolds je Hooper.
A Hooper je pravi junak.
…i napokon ukopčao što su crnački filmovi odavno razumjeli.
Najveći mit koji su filmovi promicali,
još u vrijeme D.W. Griffitha, pa i prije,
a to je da želimo biti spašeni.
Ali često je to laž koja umiruje,
čili cheesburger, otrovan, ali tako dobar.
Warren Beatty uzdigao se od impotentnog pljačkaša u nebesa.
Nebo može čekati može se smatrati zatvaranjem kruga,
jer je rimejk iz 70 -ih Here Comes Mr. Jordon
život započeo u rukama crnog izvođača koji radi s Francisom Coppolom.
Bio je to smiješan scenarij jer je on bijelac
koji umire i vraća se kao Bill Cosby,
ali svi ga vide kao bijelca.
Volio je… Ne znam zašto to nije učinjeno.
Robert De Niro upotrijebio je koncentraciju zvijezde
za ulogu old school osvetnika.
Clint Eastwood odlaže Magnum 44 i druži se s majmunima.
Raketa lansirana s planeta Kryptona u DC-jevu stripu iz 1938.
napokon odlaže kargo na filmskom platnu.
UBOJICA OVACA (1978.) REDATELJ: CHARLES BURNETT
No 1978. u središtu pozornosti je krunsko ostvarenje desetljeća,
umjetničko djelo koje svira od kraja prethodne godine.
Za ovaj film redatelju je trebao dobar dio desetljeća
iako, ako ćemo pošteno, bio je to doktorat.
Vješto koristi glazbu za ilustraciju likova i ambijenta
i pokazuje fantastično vladanje medijem,
te će se imitirati u idućem stoljeću.
SIDEWALK STORIES (1989.) REDATELJ: CHARLES LANE
GEORGE WASHINGTON (2000.) REŽIJA: DAVID GORDON GREEN
TULUM (1990.) REDATELJ: REGINALD HUDLIN
Burnett posuđuje srcobolnu „This Bitter Earth” Dine Washington.
A Martin Scorsese odaje počast sceni i slikom i glazbom.
Ti ljudi s kojima sam odrastao, divio sam im se.
Bili su to očevi koji…
Za razliku od holivudskih filmova,
gdje su svi prostitutke ili napuštaju obitelj
ostavljajući majku samu s djecom,
ti su roditelji i očevi naporno radili.
Ugledao sam se na njih. Odrastao sam u zajednici
u kojoj sam poštovao ljude i volio ih jer sam vidio tko su,
a takve ljude nisam viđao u filmskim pričama.
Bili su to ljudi iz radničke klase. Watts je bio zanimljivo mjesto.
Kad sam prvi put došao na UCLA, imali su projekciju za kraj semestra.
Prikazali su sve najbolje filmove te godine prikazane na filmskom odsjeku.
Išao sam na predavanja s…
Profesor je bio Basil Wright, dokumentarist
koji je radio Song of Ceylon i sl. Sretnik sam što sam njega dobio.
Sjećam se, išao sam na projekcije u Royce Hall
i nisam ništa razumio. Nisam prepoznao…
Tad su bila popularna djeca cvijeća.
Golotinja, odlazak u kanjon Topangu,
gdje dečki nabavljaju travu i sve to,
pronalaze sebe, iznova otkrivaju sebe i svoju seksualnost.
To nisu bili problemi u mojoj zajednici.
Ubojica ovaca demonstrirao je potencijal medija
pjesnikom koji otkriva ljepotu u svom susjedstvu.
Naravno, mainstream mediji ignorirali su ga.
Nije bilo poruke, ideje,
iako su filmaši izgradili karijere kopirajući ga.
Crnački film ostavljen je da uvene i umre.
Ali odbio je.
U svakom desetljeću od 1978. bilježi se uspon i pad
nadarenih crnačkih redatelja koji ne odustaju.
Je li to pouka to da su oni koji ne pamte prošlost
osuđeni na rimejkove Shafta?
Mnogo se govori o ponosu iz tog razdoblja,
ali opet se sjećam nečega što je rekla moja baka: „Pusti ponos. To je zamka.”
„To znači da želiš da ti vide naduta prsa.”
„To je sebično.”
"Umjesto toga, uživaj u svom poslu. To ti pripada.”
„To je nešto što želiš dijeliti s drugima.”
To su meni ti filmovi dali.
Užitak s kojim su ti talenti snimali filmove prenijeli su na mene i na druge
i to je stvar koja živi.
Za tipove koji nisu ovdje.
Osim što su bili skladište nade, bili su i empirijski dokaz
da smo ovdje, da postojimo,
da stvaramo kulturu,
da je naša zajednica održiva i važna zajednica,
da imamo glasove i da će nas čuti.
Za kraj, jedna osoba simbolizirala je sve uspone i padove te ere.
Od najvećeg uspjeha na kino-blagajnama
do potpune nevažnosti, jedan od posljednjih.
Sidney Poitier,
koji je promijenio putanju, ali nije usporio.
Vjerovao je da će njegov pakt s crnačkom publika opstati.
Od 1968. do '78. režira i glumi u pet filmova…
Vjerujem u Božju riječ.
…i svi se bave likovima koji se pretvaraju da su nešto što nisu.
Kvragu, čovječe, vjerovali smo ti! Zašto mi?
Zašto ne ti, brate?
Jednom sam ga pitao o tome,
u jednom od nekoliko razgovora s njim
i svaki put je odbio intervju.
Kad sam spomenuo da svih tih pet redateljskih ostvarenja govori o laži…
Otvori oči.
…nasmijao se i rekao:
„Mladiću, već imam terapeuta. Ne treba mi još jedan.”
Sposoban si za velike pothvate snage i hrabrosti.
Snaga i hrabrost.
Možeš pobijediti bilo kojeg borca na svijetu. Osvojit ćeš naslov.
-Hoću? -Da!
Ali biti crnac u Americi često znači prisjećati se
da ono što misliš da jesi nije ono što drugi vide
i utvrđivati udaljenost između te dvije percepcije.
Mislim da bi se moja baka složila.
Prijevod titlova: Vlatka Briški