Downloaded from YTS.MX
EN NETFLIX-DOKUMENTAR
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det som i mine øyne er det mest spennende i filmhistorien
er når filmer med ordet "svart" i tittelen gikk fra dette…
…til dette.
Jeg ble ikke bare opprømt over at reklamen endelig viste sannhet,
men fordi jeg for første gang fikk se en prosesjon av svarte talenter.
Pam Grier stråler i Friday Foster, en tidlig film basert på en tegneserie.
Max Juliens moderne tolkning av film noir i The Mack.
Charlie Russells 1969-teaterstykke, Five on the Black Hand Side,
kom på lerretet fire år senere.
Jeg gir ikke opp noe annet enn tyggegummi og tøffe tider.
Og jeg har ikke mer tyggegummi igjen.
Jeg var ikke alene om å reagere sånn.
FOLK FLOKKER TIL FOR Å SE "SHAFT"
Hell Up in Harlem.
The Black Godfather.
Hvis dette uttrykket for frihet og representasjon var så vellykket,
og ønsket etter å se dem aldri forsvant, hvorfor lages de ikke lenger?
Bestemoren min fortalte meg at filmer endret måten hun drømte på.
Hun kom fra Mississippi.
Hun sa at drømmene hennes ble til noe som minnet om historier.
Den første filmen hun ble fortryllet av var Dracula.
Den gotiske stemningen og den mezzo-operatiske tonen
gjorde henne redd for å sove i en uke.
Jeg er Dracula.
Onde ånder? Kjære vene! Er det onde ånder her?
-Ja, det kryr av dem. Og det er ikke alt. -Hva? Er det mer?
Men filmer som viste redde afroamerikanere
gjorde det på en dehumaniserende og surrealistisk måte.
Hvem er de?
Zombier.
Dette viste også at de klassiske filmene
altfor ofte sviktet svarte folk.
Før eller senere kommer du over utrolig flaue øyeblikk i storfilmene.
UNG OG USKYLDIG (1937)
Stereotyper brukt av spenningens mester, en av de mest anerkjente dramatikerne
og en av verdens mest kjente musikaler har fortsatt innflytelse.
Orson Welles og Laurence Olivier, giganter i teater og film…
SKUESPILLER
…smurte tykt på med sminke og godtroende overlegenhet
for å spille Othello.
Vri nøkkelen om, og hold nå tett om dette.
Jeg har aldri kunnet se Mikke Mus i de hanskene,
eller Snurre Sprett, og ikke tenke på minstrel-show.
Hva skulle vi anta? Kledde de seg for Harvard Club?
Har du sett en elefant fly?
Jeg har sett en klegg.
Jeg så en øyenstikker.
UNNSKYLD, HVOR ER HOLLYWOOD (1979)
Jeg så en flue.
Jeg har sett…
Dette var nok noen av scenene
som kom seg inn i min bestemors underbevissthet.
Hennes selvbilde var truet av disse bildene
og måten hun ble behandlet på som ung i Mississippi.
Da vi besøkte henne i Hattiesburg,
lot hun oss ikke se repriser av Andy Griffith Show.
Hun sa:
"Det finnes ingen svarte i den byen. Hva tror dere kan ha skjedd med dem?"
Dette kan gjøre det vanskelig for meg å elske film.
Jeg har brukt en livstid på å se, tenke på og å skrive om film.
Jeg kommer stadig tilbake til tross for respektløsheten.
Det kan oppleves som enorm nedlatenhet.
Kanskje den enkleste måten å forklare representasjon på er:
Hvis du var en hvit skuespiller, antydet aftenantrekk en kveld på byen
og alle gledene livet kan by på.
Hvis du var svart, var du ikke invitert på fest.
Det betydde at du skulle jobbe. Det var uniformen din.
Jeg liker et godt sammensatt ensemble, sikkert mer enn de fleste,
men jeg har aldri vært fan av smoking.
Kanskje det er derfor.
TEATERBÅTEN (1929)
I stedet for å utvikle nye roller for svarte,
var det i ulike versjoner av Show Boat
at svarte talenter ble resirkulert.
Å knuse drømmer var et institusjonelt problem,
fra å si at det ikke fantes roller for svarte menn til et skjønnhetsideal
som sørget for at svarte kvinner fikk selvforakt.
Nå kommer hun.
FRIHETENS REGN (1994)
Jeg elsker det hun gjør med håret.
Rollen var ikke skrevet for en svart mann,
men kom med en utilsiktet kommentar om hårtypen som ble ansett som vakker,
noe svarte kvinner fortsatt sliter med.
Da jeg var barn i Atlanta, var det ganske streng segregering.
Jeg kunne ikke gå på noen av kinoene.
Det var en eller to kinoer for svarte.
De var veldig små, de viste ikke de populære filmene.
Hvis de viste dem, var det to, tre år etter premieren.
Det var ganske streng segregering.
På lørdager var jeg på kino.
SKUESPILLER
Vi så westernserier,
Lash LaRue, Gene Autry, Roy Rogers,
sånne ting, eller Buck Rogers, noen romeventyr.
Jeg likte westerner godt.
Jeg elsket dem.
Gene Autry, Johnny Mack Brown og Roy Rogers…
FORFATTER
…alle disse cowboy-seriene.
Jeg dro til Los Angeles Theatre. Det var et stort palass…
REGISSØR
…og fortsatt godt vedlikeholdt.
Jeg slappet av der, noen ganger var jeg alene.
jeg hadde kinoen for meg selv.
Alt det av John Ford Monument Valley, alt det der.
Jeg begynte å like det etter hvert.
Jeg hadde sett gode historier.
Jeg går på kino…
SKUESPILLER
…med faren min,
han tar meg med på filmene han liker.
Filmer med John Wayne og Steve McQueen.
Jeg husker Band of Angels, jeg husker at Sidney Poitier slo henne.
Filmen ble klippet. Hun sto der og holdt mot kinnet.
Vi sa: "Hva skjedde?" Mamma sa: "Han slo henne."
"Hva?! Seriøst?"
"De kan bare ikke vise det."
Hvis du liker film, ser du de filmene du har lyst til ås se.
SKUESPILLER
Når du kommer halvveis, innser du: "Det er ingen svarte i denne filmen."
Du spiser popkorn og tenker:
"Er det bare meg, eller er det ingen svarte med?"
"Det er ingen svarte i filmen." "Ok."
Vi vil se oss selv…
På en eller annen måte.
Ja, for som jeg sa, da jeg var barn, hadde vi Stepin Fetchit…
Hva ser du etter?
SKUESPILLER
Hvor lærte du å være barberer?
…Willie Best,
Alfalfa, Buckwheat, Stymie…
…men jeg ville være dem!
Hei, Buckwheat.
Ingen jeg kjente lekte med hvite,
ingen hang med dem og besøkte dem hjemme,
eller at de kom til dem.
Når vi så Our Gang: "Jøss! Hvor bor de?"
Jeg vokste opp med segregering,
fra jeg begynte å gå og snakke var verden separert.
Men da jeg gikk på kino… Film er fantasi.
Jeg gikk på kino, kom hjem og ville være den piraten jeg har sett.
Men…
Jeg trengte en svart cowboy.
Vi har så mange historier.
Vi vil bare se flere av oss i alle typer roller…
SKUESPILLER
…det er en vanlig frustrasjon blant mine jevnaldrende.
Vi vil se oss som barn eller i sci-fi.
Som de fleste andre
opplever jeg en film som man opplever en drøm.
Jeg nyter bildene jeg ser, men jeg projiserer også,
jeg prøver å se meg selv på skjermen.
Som barn så jeg bare folk som ikke lignet på meg i filmer.
SKUESPILLER
Jeg trodde ikke at jeg kunne bli skuespiller.
Til jeg så Harry Belafonte og Dorothy Dandridge i Carmen Jones.
Da jeg så dem, sa jeg: "Å, jøss!
Kanskje jeg kan bli skuespiller."
Dorothy Dandridge spilte tre ganger mot en mann som ble en stjerne i alle felt,
bortsett fra i det han var sterkest i,
film.
Det var Harry Belafonte.
Dandridge matchet Belafonte i talent og temperament.
Det var den sterke rasismen som gjorde folk blinde for
deres tilpasningsdyktige karisma. Derfor fikk de ikke flere roller sammen.
Belafontes suksess som sanger kom fra hans skuespillererfaring.
Han fortalte historier med musikk.
En ekstraordinær tilstedeværelse, en idrettsmanns fysikk
og en emosjonell innlevelse i karakterene gjorde hans skuespillertalent tydelig.
Men han kritiserte et system som ikke ante hvordan de skulle bruke ham,
men var så redde for ham
at vokalen hans ikke ble brukt i Carmen Jones.
I 1959 svarte han med å produsere et prosjekt med regissør Robert Wise,
skuespilleren Ed Begley, som begge vant Oscar senere,
en svartelistet forfatter, Abe Polonsky, og Modern Jazz Quartet.
Odds Against Tomorrow var virkelig unik i sin tid.
SKUESPILLER
Det at jeg fikk muligheten til å lage en sånn film
betydde mye for meg.
Hei, baby. Hva skjer?
Bacco vil kjøpe en drink til deg.
Og jeg vil kjøpe en bil til deg.
Odds Against Tomorrow var en uforglemmelig film.
Den siste film noir i sin æra
som også var forut for sin tid med å ta opp etnisitet,
noe som betydde at den ble ignorert.
Belafonte fikk mange muligheter,
men prosjektene han ble tilbudt interesserte ham ikke.
Til da hadde Sidney Poitier
MARKENES LILJER (1963)
vært den mest populære svarte skuespilleren,
men han var Sidney Poitier.
Han var ikke Sidney Poitier i et svart miljø og omstendigheter.
Han var Sidney Poitier som spilte en svart person i en helt hvit film.
Jeg spurte meg selv: "Hvorfor er en svart mann,
som kommer fra ingenting, skal ingen steder,
brått sammen med syv nazi-nonner?"
Jeg takket nei.
Sidney fikk tilbudet, han takket ja.
Vinneren er Sidney Poitier.
BESTE MANNLIGE HOVEDROLLE
I stedet for å ta roller
som ikke viste et riktig bilde av miljøet,
eller i det hele tatt,
valgte Harry Belafonte å ikke spille i filmer fra 1959 til 1970.
Etter min mening gjorde det ham til filmens Muhammad Ali,
i sin beste alder forsvant han fra den arenaen han tilhørte.
Jeg har aldri angret på å si nei til filmer.
De var ikke min type filmer.
Jeg mislikte dem ikke.
Jeg er glad for at andre fikk muligheten, men min…
Først og fremst er jeg kunstner.
Jeg er skuespiller.
Jeg kom ut av en skole med Marlon Brando, Walter Matthau,
Rod Steiger, Tony Curtis, med en regissør som var hard mot oss.
Jeg gjør bare det jeg føler det er verdt at jeg gjør.
Heldigvis var jeg en stor global suksess,
jeg var populær som skuespiller og sanger
og ønsket velkommen overalt,
ingen kunne nekte for at man ikke kunne kødde med Belafonte.
Hver gang noen ga meg et ultimatum,
sa jeg: "Faen ta deg. Jeg skal til Paris.
Jeg kan bo der hvis jeg vil, jeg har en destinasjon
som tilsvar på din fornektelse av den jeg kan være."
Bare meg.
Jeg er her.
Belafontes besluttsomhet fjernet ham fra lerretet.
Frustrasjonen vokste
for svarte som krevde erstatning og rettigheter,
filmene ble hengende etter.
For å bruke et sitat som inspirerte et skuespill og en film:
"Hva skjer med en utsatt drøm? Tørker den som en rosin i solen?
Henger den etter som en tung last?
Eller eksploderer den?"
Vi har fått juling og mer juling,
vi bestemte oss for å gjøre noe med det nå.
Tiår med mishandling av svarte mennesker gjorde 1900-tallet til en opprørsepoke.
På 60-tallet var det nesten årlige opprør.
I 1965 var det ett i Los Angeles.
Man kunne forutse Watts-opptøyene.
Det kom åpenbart til å skje. Det kom til å eksplodere.
Politiet drepte folk.
De har alltid drept folk og terrorisert samfunnet.
Hvis jeg skulle gå ut, ville jeg bli stoppet av politiet.
Det virket som om livene våre ikke betydde noe.
I 1968 var USA i fritt fall.
Det hadde vært over 20 opprør, over halvparten skjedde i 1967,
inkludert hjembyen min.
Lov og orden har brutt sammen i Detroit i Michigan.
Dette er bilder fra Linwood. Flammene og følelsene ble mer intense
enn borgermesteren og guvernøren forventet.
Det var opprør i filmene også.
I indiefilmene.
De skildret svarte som mer enn figurer i en hvit manns sidesyn.
Det var ofte plass til flere enn kun én svart person.
To av de talentene
leverte filmstjerneopptredener som ikke førte til berømmelse.
Hva gjør du med en som meg på et sted som dette?
Du tenker ikke høyt om deg selv.
I en mer rettferdig verden
ville magien mellom Ivan Dixon og Abbey Lincoln
i Nothing But a Man
vært en katalysator for større karrierer og anerkjennelse.
Davis, med sine store talenter som sanger, skuespiller og showman,
var absolutt i stand til det.
Han viste stålkontroll som en merkurial egotripp
i A Man Called Adam fra 1966.
Han spilte sammen med Cicely Tyson, Ja'Net DuBois
og Morgan Freeman, som ikke hadde replikker.
Han måtte vente i nesten 20 år for å få en sterk rolle og taleevner.
Davis har et knallhardt tak på filmen frem til siste scene,
hvor han ber om unnskyldning for all skaden han forårsaket.
Jeg tok feil, ok?
Jeg burde ventet med å finne ut av det, kanskje la henne slå deg med en flaske.
Skatt, alt jeg så
var den gamle kjerringas hender på den tulle dulle…
Adam.
Van Peebles filmer om svarte uten selvmedlidenhet
var en frisk bris fra kunstfilmverdenen.
Studiofilmer var låste i sine behov for å forme kulturen
heller enn å være et tilsvar.
Misforståtte musikaler opp gjennom historien,
som denne…
DOKTOR DOLITTLE (1967)
…fantastiske beste film-nominerte.
Men den beste nyheten i 68 var Sidney Poitiers forfremmelse
fra å ofre seg for hvite stjerner til verdensherredømme.
Både Gjett hvem som kommer til middag og In the Heat of the Night
ble vist internasjonalt i 68, det året de ble Oscar-nominerte.
Hans hvite medskuespillere var bergtatte av hans intensitet.
Ikke misforstå meg…
GJETT HVEM SOM KOMMER TIL MIDDAG (1967)
…jeg elsker datteren din. Jeg skal sørge for at hun er lykkelig.
Men uten din godkjennelse, vil det ikke fungere.
Som Mark Harris skrev i sin bok, Pictures at a Revolution,
"Poitier USAs største skuespiller."
Dessverre er han også et eksempel på hvordan underholdningsindustrien
reagerer når svarte har suksess.
Ingen synes å tro at hvis Poitier kan trekke publikum,
så kan en annen svart mann eller kvinne muligens også gjøre det.
Hvis en svart person snakket med en hvit person på skjermen,
ble det ansett som voksenunderholdning.
KONTROVERS - PETULA CLARK TOK PÅ HARRY BELAFONTE UNDER ET TV-PROGRAM.
Svartes suksess i media
behandles ofte som å finne 100 dollar på T-banen,
noe som ikke gjentar seg.
Da det ble laget filmer for Elvis Presley
og The Beatles,
hvis første utgivelser i USA var på et plateselskap eid av svarte,
hvorfor ble ikke disse pionerene tilbudt noen filmroller?
Det tok ikke lang tid før en ny arena dukket opp
hvor svarte ble anerkjente,
indiefilmverdenen.
George Romero skapte en ny type actionhelt
ved å gi Duane Jones en rolle og et våpen
i en av tidenes mest innflytelsesrike filmer.
Jeg syns du bør roe deg ned.
Jeg skrek: "Johnny, hjelp meg!"
Romero bryter også med tradisjonen ved å aldri nevne heltens etnisitet,
rollen var ikke skrevet for en svart skuespiller.
Jeg skalker vinduene og dørene senere.
Men du er ok foreløpig, ok?
Ok?
Du vil ha den fyren med deg.
Fordi han hjelper deg ut. Hvis du dreper ham, er du død.
Vi vet hvordan vi kommer oss ut.
Vi vet hvordan vi kommer oss unna zombiene.
Vi kommer oss vekk fra morderplantene,
alt som kommer for å ta deg, for vi er vant til…
Vi vet å komme oss unna.
Vi vet hvordan vi kommer oss unna så andre ting kan skje.
Skildringen av de vandøde som stalker potensielle ofre,
og skalkede vinduer for å holde dem unna, minnet om TV-bildene av opprørene.
Aldri har en film vært så full av allegorier og metaforer,
forsettlig og utilsiktet, som Night of the Living Dead.
Greit, treff ham midt mellom øynene.
Fordi Jones dør, etter å ha slåss for å redde hvite,
ble filmen omfavnet av militante afroamerikanere.
De mente det var en metafor for å svikte sitt folk.
Dette var noe jeg hørte fra kjærestene til søstrene mine.
Bra skutt!
Ok, han er død. La oss hente ham. Det er enda en til bålet.
Til slutt blir han drept og kastet på en haug med lik.
Jeg har triste nyheter til dere,
Martin Luther King ble skutt og drept i kveld
i Memphis i Tennessee.
Den kom ut i det året Martin Luther King ble drept,
og bare noen få år etter drapene på Medgar Evers og Malcolm X,
denne filmdøden hadde større implikasjoner enn forfatteren og regissøren så for seg.
Filmens suksess burde ha bekreftet interessen for svarte skuespillere.
I dette året spilte Peter Sellers en inder…
HØYT SKUM I HOLLYWOOD (1968)
…i satiren Høyt skum i Hollywood,
I 1968 hadde Yul Brynner en rolle som Pancho Villa,
og dessverre spilte Woody Strode en apache.
Amerikanske spillefilmer har alltid blitt regissert av hvite menn.
Selv når filmene handlet om svarte, var svarte regissører ekskludert,
selv om svarte nå utgjør 30 % av filmens publikum.
William Greaves har akkurat produsert og regissert
sin første spillefilm, Take One og Take Two.
Den er i siste redigeringsfase.
Hallo, en korrigering…
REGISSØR
…det ble laget flere filmer av svarte regissører
på 40-tallet, som Powell Lindsay, Oscar Micheaux og Bill Alexander.
De ble nektet adgang til Hollywood,
filmene deres ble bare sett i svarte miljøer i dette landet.
En av mytene som stadig dukket opp fra 1968 til 78,
da en håndfull fargede regissører endelig kom bak kameraet,
var at dette var første gang svarte fikk slike muligheter.
Faktisk, fordi de måtte,
skrev de ofte manus og regisserte, på den tiden var det uvanlig
og frarådet av filmselskapene.
Den svarte pressen støttet disse kinoene og filmene,
selv da de ble ignorert av øvrig presse.
Forfatteren, regissøren og skuespilleren Oscar Micheaux begynte med stumfilm.
Han lagde filmer for kinoer for svarte.
Mange av dem var svært slitte…
REX KINO - FOR FARGEDE
…da det ikke ble produsert mange ruller, selv om kinogåerne var mange.
Husk at mange studioer var redde for å fornærme Tyskland
og risikere å tape penger,
frem til de ble kastet ut av nazistene i 1942.
Men afroamerikanske penger var ikke gode nok for dem.
Flere av kinoene for svarte var ombyggingsprosjekter.
På små budsjetter lagde Micheaux og andre filmskapere,
selv noen hvite, originalt materiale
og bearbeidet bøker de ikke hadde råd til å betale mye for.
Forfatterne gikk med på det fordi de ønsket at bøkene skille filmes.
SKAL VI DANSE? (1937)
Astaire spilte ofte en herre med tjenere,
overdrevet i scener der han stepper foran en gjeng med svarte skuespillere.
Da studioene fortsatte å hamre ut en grov mytologi om afroamerikanere,
bestemte regissør Alice Guy-Blaché seg for å gjøre noe helt annet.
I 1912 regisserte hun A Fool and His Money,
den første filmen med en afroamerikansk rollebesetning.
Hennes kunst viste en leken klarhet og var ikke nedsettende.
Hun var vellykket nok på den tiden til at studioene oppsøkte henne,
og gitt omsorgen hun hadde for kunsten
var det logisk at hun takket nei til
den første Tarzan-filmen.
Svarte filmskaperne var på den tiden entusiastiske filmelskere
som jobbet med tidlig indiefilm.
Den gangen betydde ikke indiefilm
at du var en kul outsider som hadde tilgang på utrolige ressurser.
Det betydde at studioene nektetdeg tilgang til kinoene.
Du måtte finne opp måter å få vist filmen din på.
Micheaux og hans likesinnede
lagde dramaer, komedier, musikaler og mordmysterier.
Av og til kombinerte de sjangere
fordi de hadde få ressurser, men høye ambisjoner.
I løpet av filmhistorien
har filmselskapene for det meste ignorert penger fra svarte,
derfor svarte de med å skape
en undergrunnskultur og en undergrunnsøkonomi.
Selv om vi ikke fikk se det før senere,
brukte filmskaperen William Greaves mediet på en måte som føles romanistisk.
Etter å ha mistet interessen for skuespill på grunn av de enkle rollene…
Vel, tante Hattie, alt går raskt i krig.
Selv gudstjenestene må gå raskere.
…produserte han noe banebrytende:
Symbiopsychotaxiplasm.
Nei, jeg sa: "Ikke rør meg." Ta aldri på meg igjen.
Symbiopsychotaxiplasms ambisjoner var like store som filmens tittel.
Den leker med tiden på alle mulige måter.
Regissøren, Bill Greaves,
er så fordypet i å lage filmen at han har mistet perspektivet.
Hvis du spør ham: "Hva handler filmen om?"
Gir han deg et svar som er vagere enn spørsmålet.
Han ble dratt i alle retninger. Han ville at scenen skulle bli bra.
Han ville at skuespillerne skulle være inspirerte.
Så jeg tror han ble dratt i alle retninger.
PRODUSENT
Det er min teori.
I flere tiår slet folk med å beskrive Symbiopsychotaxiplasm.
Nå er denne typen film så vanlig at den har sin egen sjanger,
nyskapende, sosial satire hvor folk blir lurt.
Regissøren Jules Dassin, som ble, unnskyld uttrykket,
svartelistet, lagde en thriller om rasepolitikk.
Han skrev Uptight for filmens svarte skuespillere.
Dassin, Dee og Mayfield var kloke og skamløse…
BASERT PÅ ANGIVEREN AV LIAM O'FLAHERTY
…i deres film om effektene av dr. Kings død.
Martin Luther King ble myrdet i 68.
Moren min slapp alt og gikk i begravelsen.
Hun kjente ham ikke,
men hun slapp alt, tok på seg sine fineste klær og dro.
Jeg tenkte: "Å, er dette viktig?" Denne mannen var viktig.
Det han gjorde var viktig. Det han snakket om var viktig.
Vi er viktige.
Våre stemmer, håp, drømmer, ambisjoner, alt det der, det er viktig.
Vi mener at dette er innlysende.
Uptight viste den rystende kvalen
og raseriet i et samfunn som var desperate etter svar,
hjertet i sjangerfilmen.
Dagen etter at dr. King ble drept, fløy vi fra Atlanta til Memphis
og marsjerte med arbeiderne.
Vi hadde de "jeg er en mann"-plakatene.
JEG ER EN MANN
I en dristig vri på heist-sjangeren
planlegger en gjeng et ran mens Cleveland sørger over dr. King.
En av hovedpersonene
har en samvittighetskrise og vet ikke hva han skal foreta seg.
Jeg har aldri følt meg så ille.
Uptight er en moderne versjon av en John Ford-film fra 1935
og er starten på en periode med flere nyinnspillinger.
Er det nyinnspillingen av The Informer?
Jeg hadde sett The Informer, så jeg skjønte det.
Alle hadde en greie med at visse folk var politifolk.
Du er på fest, noen sender en joint rundt, en fyr sender den videre,
Så er det: "Han er en politimann." Sant?
Eller når noen oppførte seg rart,
den gangen vi var revolusjonære,
da vi hadde vår revolusjonære gruppe, det var alltid noen som var suspekt.
Den filmen var sånn.
Booker T. Jones, filmens komponist, sa i sin selvbiografi
at noen kalte Uptight den første blaxploitation-filmen.
Fra Italia…
ONDT BLOD I VESTEN (1968)
…kom det en film som endret mediumet.
Det var en sjanger som ble ansett som annenrangs, spagettiwestern.
Litt sent i filmen kom det en scene der regissøren
ville sjokkere publikum.
Å fremstille Henry Fonda som kaldblodig var eksplosivt.
Han var USAs moralske kompass på lerretet.
Isaac Hayes ble inspirert av å se Leones perverse bruk av Fonda,
som i filmverdenen representerte anstendighet
sammen med John Wayne, Jimmy Stewart og Shirley Temple.
Hayes komponerte dette musikkstykket.
Hayes sa at han unnslapp klimaanlegget på Stax Studios
ved å se denne filmen, som han så minst ti ganger.
Woody Strodes tolkning overbeviste Hayes
om at han kunne bli filmstjerne
i en sjanger svarte sjelden ble inkludert i.
Ondt blod i Vesten inspirerte også Hayes til å skrive denne til Hot Buttered Soul.
Da Gordon Parks bearbeidet sin halvbiografiske roman,
The Learning Tree, i 1969, lagde han
den første studiofinansierte filmen av en afroamerikansk regissør.
Warner Brothers fikk full uttelling fra filmskaperen.
Han skrev, regisserte, produserte og komponerte partituret.
Han tullet og sa han ikke spilte i den fordi han var for høy.
Learning Tree følger Newt, som er tolv år, over en sommer.
Én hendelse i filmen er spesielt rystende.
Løp, Tuck, løp!
Et øyeblikk som er så intenst at det er uvirkelig og virkelig samtidig,
noe som fikk lite oppmerksomhet da.
Stopp! Jeg skyter!
Du måtte ikke skyte Tuck.
Det er det som skjer med kriminelle.
Den typen scene vi alle visste om, men aldri forventet å se i en film.
Parks sa han tok med så mye som mulig i filmen,
slik som dette fantastiske bildet.
Han visste ikke om han fikk muligheten til å lage flere filmer.
1969 tok oss fra det hypervirkelige til det uvirkelige.
Villskapen var i full blomstring
i forfatter-regissør Robert Downey Sr.s revolusjonære komedie om revolusjon,
reklamesatiren Putney Swope.
Du kan ikke spise et klimaanlegg.
Her blir Putney Swope
plutselig leder av et reklamebyrå…
Du blir en god styreleder.
…umiddelbart snur han bedriften opp ned.
Jeg har en følelse av at det er mye uutnyttet talent her.
-Jeg gjorde det ikke! -Tar du temperaturen hennes?
Sjef, ikke spark meg. Jeg har en kone, tre barn og en Shetland-ponni.
SKUESPILLER
Du kan si mer med komedie enn du kan si rett ut,
det er det svarte har måttet leve med.
Du måtte få dem til å le av det underliggende.
Downey så en åpning. Vi kunne leke, men sparke fra oss.
Jeg vil ikke bruke ordet "geni", men det var noe stort der.
Han var misfornøyd med stjernen, skuespilleren Arnold Johnson,
Downey dubbet ham med sin egen stemme…
Truth and Soul!
-TS, baby. -Det stemmer!
…noe som senere påvirket
sønnens Oscar-nominerte rolle i Tropic Thunder.
Jeg prøver å komme opp litt, men det er vanskelig.
-Du ser bra ut. -Noen tips?
DØDEN RIDER HEST
1969 var et vendepunkt,
historiene viste en mer brutal og realistisk skildring av fortiden.
Som for eksempel en av de første amerikanske filmene om slaveri.
Filmen het Slaves
Dionne Warwick spilte i filmen,
hun sang også om en annen type sorg enn man forventet fra henne.
Ossie Davis spiller en slave som prøver å finne logikk
i et system uten logikk.
Tolv hundre annen gang. Noen andre?
Davis' sinne skjuler ikke fortvilelsen.
Den gjør den tydeligere.
TYVEKNEKTENE (1969)
Rupert Crosse blir
første svarte skuespiller nominert for beste birolle i Tyveknektene.
Hvordan starter du denne greia?
Crosses solfylte utstråling frigjør McQueen fra hans narsissisme.
Han følger med på Crosse og lar oss ære Crosse på samme måte.
Ti år tidligere var Crosse med i Shadows,
John Cassavetes drama fra 1959, som selvsagt var en indiefilm.
-Liker du den om kaninen og treet? -Jeg har ikke hørt den.
Den om kaninen som falt ut treet og sier:
"Å ha sex er for fugler."
Regissør Mark Rydell
kjente Crosse fra Actors Studio og fikk ham med i The Reivers.
STEMMEN TIL MARK RYDELL
Rupert Crosse var 198 cm høy, han var perfekt til å spille mot Steve.
Det var vilt å kjøre til Steve McQueens hus,
han hadde ti garasjer
med alle slags biler, Ferrari, Aston Martin og motorsykler.
En enorm eiendom. Det var veldig overdådig.
Rupert hadde aldri sett noe sånt før, ikke jeg heller før jeg traff Steve.
Jeg bodde mer beskjedent, men bedre enn Rupert
som var blakk og bodde som en ung skuespiller.
Vel, vi gikk inn i huset, Rupert møtte Steve,
Steve kikket opp på denne kjempen, og vi satte oss i biblioteket hans.
Steve begynte å snakke om taekwondo.
Han var en mester i kampsport
og viste Rupert noen grep, og Rupert sa:
"Du er ute av balanse."
Steve så på ham og sa: "Å?"
Han sa: "Ja, du er ute av balanse.
Du står feil." Steve sa: "Vis meg."
Rupert reiste seg,
de sto overfor hverandre og brått fløy Steve gjennom lufta.
Han landet under biljardbordet i rommet ved siden av.
Jeg tenkte: "Det var den filmen.
Rupert er ute."
Men Steve syntes det var fantastisk at denne fyren ikke var redd for ham.
Andre nysgjerrige og nytenkende kunstnere,
inkludert Jack Nicholson og manusforfatter Robert Towne,
beundret Rupert Crosses talent.
Jim Brown og Rupert Crosse presenterte en ny type maskulinitet,
Brown, som både var høflig og utålmodig, og Crosse som var glad og skamløs.
Muhammad Ali var i mine øyne den andre svarte offentlige personen
som var seg selv uansett publikum.
Han fikk vise frem sin skamløshet i 1970- dokumentaren a.k.a. Cassius Clay.
Han betalte advokatene sine,
betalte sin første kone,
og brødfødde sin nåværende kone og barn.
Denne uvanlige dokumentaren fanget Ali ved veiskille, hvem han var
og hvem han skulle bli.
Viktig, for den viser den selvbeherskelsen som ville bli kjernen i svart film.
Den første svarte figuren som slo gjennom på samme måte som Ali,
uten å skjule seg i skyggene,
var Jack Johnson, hvis kamp ble skildret i teaterstykket
og filmen Den svarte champion.
James Earl Jones ble Oscar-nominert for sin rolletolkning.
DEN SVARTE CHAMPION (1970)
James Earl Jones imponerte med sin sex appeal,
noe han ikke ofte brukte i sin karriere.
-Nei! Jeg er… -Kle deg, Miss Bachman.
-Du blir med oss. -Jake!
Ikke bekymre deg. Bare kle deg.
Seksualitet mellom mennesker av forskjellig etnisitet
skapte i 1970 mye angst.
Den svarte champion minnet seerne på at dette var basert på tiltrekning.
Endringene skapte forvirring for minst en regissør,
William Wyler, hans skildring av samfunnsmessige endringer
kan man se i De beste år av vårt liv.
Wyler lagde en mal med sin stalkerfilm fra 1965, The Collector.
Hans siste film var The Liberation of L.B. Jones,
hans evne til å tolke samtidsdrama sviktet ham
med denne hysteriske overseksualiseringen av svarte kvinner.
-Går du til advokater? -Skatt, du knekker armen min.
Går du til advokater! Tror du ikke at de advarer en hvit mann?
Jeg har møtt idioter, men du tar faen meg premien.
Etter å ha regissert dokumentaren King: A Filmed record
begynte Sidney Lumet på…
REGISSØR
…et Tennessee Williams-stykke bearbeidet av Gore Vidal.
Det handlet om etnisitet og sex
med James Coburn, Robert Hooks og Lynn Redgrave i rollene.
Resultatet var Last of the Mobile Hotshots,
som fikk en X-gradering,
visstnok fordi en svart mann hadde sex med en hvit kvinne.
Ovnsdøren er ødelagt,
taket lekker, toalettet går hele dagen, og du er veldig søt av å være en utleier.
Diana Sands evne til å trollbinde var tydelig i The Landlord.
Denne tidlige historien om uroen forårsaket av en privilegert hvit mann
som gentrifiserer en gate i Brooklyn fortsatte en trend,
en svart forfatter, Bill Gunn, som bearbeidet en roman
av en svart forfatter, Kristin Hunter.
Denne skuespillerens naturlighet var som skapt for skjermen.
Sands kunne formidle mer med latter og et smil
enn andre skuespillere kunne med tett dialog.
Diana Sands var perfekt, fordi hun var så varm og god.
Hun var så sjenerøs…
SKUESPILLER
…en glede å være samme med.
FORFATTER
1970 brakte Chester Himes til lerretet på en måte som ga mening.
I sin regidebut
snur Ossie Davis opp ned på myten om den svarte sexbomben
ved å bruke en scene fra Himes' roman.
I boken legger Himes til et snev av bitterhet
til anekdoten om en svart kvinne som lokker en hvit politimann
inn i seksuell ydmykelse.
Vær så snill, skatt.
Vær så snill.
Filmatiseringen gledet et publikum
som var lei av å se nedverdigelser og elsket å se Davis' tolkning.
Stopp i lovens navn!
Davis' tolkning av brutale Harlem politimenn
var leken og introduserte elegant mote,
musikken var komponert av Galt MacDermot.
De stilige etterforskerne,
spilt av Godfrey Cambridge og Raymond St. Jacques,
var en del av en gruppe Davis hentet fra teaterscenen.
-Hva er det? -Se på dette.
Herregud, de blå skjortene han hadde på seg,
den dressen han hadde på seg,
måten han trimmet barten på, han var stilig som bare faen.
Så du hvem den hvite tullingen var?
Jeg vet ikke. Kanskje ja, kanskje nei.
De folka ser like ut for meg.
Som sceneskuespiller visste Davis at publikum ville sette pris på
svarte skuespillere som solet seg i sine venners suksess,
et aspekt han ville at filmpublikumet skulle oppleve.
Det er mye fantasi på gang i Cotton Comes to Harlem.
Det er et eventyr. Men det som er flott
er at Ossie Davis bruker Harlem på en måte ingen hadde sett før.
Det er helt autentisk. Det er seg selv.
Han viser en fantasi midt i virkelighetens Harlem.
INGEN KRIG
Davis tok et mantra fra svarte revolusjonære
og gjorde det til en vekselsang.
Svart nok for meg
Jeg ser frem til den dagen da svart stolthet feires
i stedet for at det er et krav om endring.
Som det var, men sangen gir det et løft.
Svart nok for meg
Det er en replikk som repeteres som er fantastisk.
Er jeg svart nok for dere!?
Måten Calvin Lockhart bruker den når han preker,
hvordan Godfrey Cambridge bruker den.
Er det svart nok for deg?
Den forandrer seg. Den har flere betydninger.
Er det svart nok for deg?
Nei, men det blir det.
Det resonnerer fortsatt.
Selv om Davis innså behovet for å bruke musikken aktivt
ved å inkludere MacDermot,
var det Melvin Van Peebles som klarte å kommunisere
hvordan det er å være svart.
Watermelon Man fra 1970 er en satire
der en liberal hvit mann våkner opp og finner ut at han er svart.
Godfrey Cambridge illustrerer frykten for å være svart,
han endrer tonen fra å være humoristisk…
Jeff! Det er en svart mann i dusjen din!
…til å spille en karakter som har endret sine synspunkter
og fremstår som svært empatisk,
en evolusjon Van Peebles ville at publikum skulle føle.
Da vi giftet oss, ante jeg ikke at det ville bli en fleretnisk greie.
-Du sa ikke det. -Jeg visste ikke det selv.
Van Peebles dominerer et tynt plot
ved å blande humor og storfilmkonsepter
for å lage en film
om kraften som vokser frem i den kulturelle bevisstheten.
Hvor skal du?
-Spise lunsj med Clark Dunwoody. -Ikke her.
Under pandemien fikk Watermelon Man en ny aktualitet,
hvite forstår nå hvordan det er å leve på lånt tid
fra det øyeblikket du går ut, noe afroamerikanerne alltid har følt på.
I likhet med Gordon Parks' The Learning Tree året før,
komponerte Van Peebles musikk til sin regissørdebut.
Da pappa og teamet skulle avgjøre…
REGISSØR/SKUESPILLER
…om Watermelon Man skulle vises på kino,
hadde de en visning hvor alle kaksene var til stede.
Alle var hvite.
En fyr som het Willy jobbet med renhold der.
Pappa ga Willy noen dollar, og sa:
"Når de viser filmen min, vis at du liker den."
Willy viser dem Watermelon Man,
Willy sier: "Sjekk der! Det er morsomt…"
De så på ham: "Willy liker den." Og Willy: "Å, sjef, dette er bra. Se der."
"Willy, er dette artig?"
"Ja, jeg gleder meg til å se den. Når kommer den ut?"
Vel, rett til kino. Det var enmannsfokusgruppen deres.
Pappa snudde situasjonen til sin favør.
Da Gordon Parks lagde sin andre studiofilm i 1971,
forsterket han forholdet mellom film og musikk,
et trassig brudd med klassisk filmmusikk.
I denne filmen inkluderer Parks Isaac Hayes.
Shaft var ikke bare en debut. Det var en kunngjøring.
Slik filmer som Easy Rider skrek:
"Dette er 60-tallet",
kom Shaft på banen med funk og urban stil og annonserte 70-tallet.
En privatetterforsker måtte ikke se sjuskete ut,
eller gjemme seg for oss.
Det nye og frekke ved at et kamera følger en svart mann
i en skinnfrakk gjennom Manhattan.
En etterforsker kledd som en revolusjonær og regissøren Gordon Parks,
mens hi-haten drar opp spenningen.
Kameraet spionerte ikke på stjernen.
Det stirret på ham.
Denne kombinasjonen endret film for alltid,
og den kom fra et studio
som var kjent for å lage filmer om et ideelt USA,
der rett hår og blå øyne var skjønnhetsstandarden.
Shaft, "alle damers sexmaskin", det var uhørt om en svart mann.
Er du ok?
Skatt, går det bra?
Jeg føler meg som en maskin.
Det er ikke bra.
DENNE FILMEN ER DEDIKERT TIL ALLE SOM HAR FÅTT NOK AV SYSTEMET
I 1971 valgte Van Peebles å lage en film
om den terroren svarte amerikanere er utsatt for,
Sweet Sweetback's Baadasssss Song.
Tittelen alene sørget for at den aldri ble vist på TV.
På den tiden ville ingen kanal vise noe med en sånn tittel.
Hva er det?
I tiden før porno ble uunngåelig,
og svart seksualitet fremdeles var en artighet,
viste Sweetback tenner ved å gjøre sex til et show,
uten å blunke eller snu seg vekk.
Det er en Van Peebles konstruksjon,
han fikk publikum til å forstå hvordan det er å bli objektivisert.
X-GRADERT AV EN HVIT JURY
Å legge badass til tittelen var såpass badass å gjøre
at det garanterte filmen en X-gradering, som Sweetback fikk til slutt.
Melvin Van Peebles brukte fordelene ved utnyttelse
og nyliberalisme i filmkulturen til sin fordel.
Han elsket skamløsheten ved å være en svart mann
med skjegg som røkte sigar.
En popkultur-gest
like uforglemmelig som Elvis Presleys smil og Megan Thee Stallions negler.
Sweetback kom på en tid da X-graderingen var helt ny,
porno forflyttet seg fra sleske steder til forstedene.
Asfalt-cowboy ble den første X-graderte filmen
som vant Oscar for beste film. Den eneste.
Stanley Kubricks A Clockwork Orange fikk en X.
Marlon Brando og regissør Bernardo Bertolucci
ble Oscar-nominerte for X-graderte Siste tango i Paris.
Så kom et forsøk på en X-gradert samfunnskritisk film, Lialeh,
med musikk av funklegenden Bernard Purdie.
Filmforeningen tilbød meg en G for filmen,
men jeg gir dem ikke retten til å gradere svart kultur.
Van Peebles satte i gang en flom ved å kapre X-graderingen.
Det ryktes at han la X-graderingen til selv,
det var det eneste symbolet som ikke var opphavsrettslig beskyttet,
alle kunne bruke X-en som de selv ville.
Fra da av kunne man se dobbel X og trippel X.
Tross alt har du aldri hørt om en dobbel R eller en trippel PG-13.
Som i Watermelon Man åpner Sweetback med løping,
men ikke for humorens del.
Sweetback løper for livet. Bevegelse redder livet hans,
filmen handler om fremdrift.
Van Peebles valgte musikere for å bidra med mer enn musikk.
Han gjorde Earth, Wind & Fire til medsammensvorne.
Jeg var forelsket i sekretæren hans. Jeg tror alle var forelsket i Priscilla.
Hun hadde afro som en glorie. "Herregud, se på Priscilla.
Hva har hun på… Hva er Priscillas antrekk i dag?"
Men Priscilla hadde en kjæreste som var litt kontrollerende.
Hun ville spille i filmen, men han sa: "Du får ikke lov."
Men han hadde et nytt band kalt Earth, Wind & Fire.
Han sa: "Du får ikke spille med Melvin. Men jeg vil lage musikken."
Og de bidro til det som ble den svette paranoiaen i Sweetback.
I motsetning til den R&B-en som vi senere hørte fra Earth, Wind & Fire
var Sweetback-musikken disharmonisk og skjærende avantgarde-jazz
med et underliggende lag av perkusjon.
Musikken gjør oss oppmerksomme på
at vi kastes inn i en verden filmene unngår å vise.
Den kombinerer sjangre,
og har like raske reflekser som regissøren.
Løp, Sweetback!
Løp, din jævel!
De drepte søsteren din! Men de dreper ikke meg!
Løp, Sweetback! Løp, din jævel!
De drepte moren din!
De drepte faren din Men de dreper ikke meg!
Pappa fikk meg til å snakke med folk i lobbyen.
Han spurte: "Hva syns du?" Jeg sa det. Han sa:
"Det kan jeg høre om senere.
Gå og snakk med de i lobbyen, og få en idé om hva de mener om filmen
og hvordan de hørte om den."
Det tok en auteur, en showmann og en selger, som Melvin,
for å forstå at ved å gjøre komponisten til en kreativ partner,
heller enn en ansatt, investerte regissøren i filmens fremtid.
Melvins visjon skulle bli begynnelsen på en ny retning i filmbransjen.
Historien om hvordan filmen ble solgt ble en del av markedsføringen.
Ellers hadde han hatt en film som ville få knapp oppmerksomhet.
Han slapp også filmmusikken først, økt oppmerksomhet ble et salgsverktøy.
Han var kunstner-entreprenør. Kunst må bli sett for å verdsettes.
Gordon Parks endret hvem filmens hovedperson kunne være.
Sweetback og Shaft fulgte Muhammad Ali
inn i en tid med svarte karakterer som ikke lenger ba om tillatelse.
De ble presentert som selvsikre, heller enn innbydende.
En kul holdning i kontrast til underdanige.
En hard og ironisk avstand som tvang seeren til å forstå
heller enn å få alt forklart.
Hør på det jeg sier. Jeg er her for å hjelpe deg.
Jeg er en av Guds engler.
Harry Belafonte brakte sin silkeintensitet
tilbake til lerretet i The Angel Levine, et eksperimentelt drama han produserte.
Han avsluttet sitt selvpålagte eksil i denne komedien
som ga en vri på dilemmaet Ralph Ellison skrev om
i hans roman Usynlig mann.
"Hva gjorde jeg for å være så svart, blå og heldig?"
Jeg er en engel.
Har du kommet for å ta meg?
Nei.
Jeg skal gi deg liv.
Som en mer guddommelig parallell til Det nye testamentet,
spilte Sidney Poitier Brother John.
Her er Poitier en beskjeden fremmed
som havner i en konfliktsone
som en stilltiende dødsengel revet mellom fortid og nåtid.
Denne velmenende fabelen gjenspeiler Poitiers egen situasjon.
Ossie Davis fulgte opp Cotton Comes to Harlem
med et drama om spenninger mellom generasjoner
i en enkelt husholdning.
Kjære Gud, hjelp meg med huset til mamma, så skal jeg aldri be om noe annet, amen.
Hans unge hovedperson kjemper for å bli hørt,
et tema som er mer hårsårt enn hva hans tidligere filmer skildret.
Forfatter-regissør Ousmane Sembène sa:
"Mellom familiene i Sounder og Black Girl eksisterer det et helt univers.
Det er den typen film jeg vil lage."
Og filmuniverset han så, inspirerte ham til å bruke mye av karrieren på
å dramatisere påvirkningen av fraværende svart maskulinitet.
Det finnes et resonnement som sier at 1939 var filmhistoriens beste år.
Det er selvinnlysende at 1939 bekreftet USAs status
som beste filmnasjon.
Et år som inkluderer Tatt av vinden appellerer ikke til meg på den måten.
Filmselskapsdirektørene skapte en popkultur-mytologi
som ga dem sjansen til å fjerne seg fra historien.
De kunne skape en ny versjon av USA,
et USA som aldri eksisterte, men mange tror fortsatt at det gjorde det.
Mesteparten av verden gjør nok det.
I 1939 ble det produsert mengder av filmer de anså som moralske,
de var myntet på et bredt publikum med hvitvaskede myter.
Jeg kjenner, Huck. Jeg er slaven hennes. Men jeg lurer på om det er rettferdig.
Det er mer enn appropriasjon, det er kulturell kolonialisme.
Hvite er flinkere til å skildre kultur enn latinamerikanere,
oseanere…
Miss Dorothy March, og hennes imitasjon av Bill Robinson,
kongen av Harlem.
…svarte folk.
Et mageslag ment som et kompliment.
TATT AV VINDEN (1939)
Noe ble avlevert i 1939
som sementerte kraften til en sentral og svekkende myte
om svartes posisjon i samfunnet.
Arbeidsdagen er over!
-Hvem sier at den er over? -Jeg sier det.
Jeg er formannen. Det er jeg som sier ifra her.
Arbeidsdagen er over!
Begge var bygget på bøker.
Den mest innbringende filmen frem til 1925
var D.W. Griffiths The Birth of a Nation.
En enda større hit var Tatt av vinden, som holdt seg på topp frem til 1965
og ble nummer én igjen i 1971.
1972 skulle ha vært høydepunktet i Rupert Crosses karriere.
Fans av ham, Jack Nicholson, Robert Towne og regissør Hal Ashby,
skapte en rolle for Crosse i filmen Siste tjeneste.
Men Crosse fikk leukemi før filmingen begynte.
Filmen ble utsatt i håp om at han kunne delta,
men Crosse døde før filmingen satte i gang.
I en Esquire-artikkel
reflekterte Ashby over Crosses humor da han nærmet seg døden.
Uttrykket "sviende lyrikk" ble brukt
for å oppsummere Ashbys stil og Crosses holdninger.
44. OSCAR-UTDELINGEN (1972)
Isaac Hayes brukte sin opptreden på Oscar-utdelingen i 1972,
da han som første svarte vant prisen for beste låt,
for å presentere verden for Hot Buttered Soul.
Det var fantastisk å se
Hayes gjøre slaveringer om til ringbrynjer.
Det føltes som om en komet traff jorden, det var en endring i atmosfæren,
ingenting ville være det samme igjen.
Det var et svimlende show
som introduserte noe som gjorde svart filmkultur mer attraktiv
enn mer tradisjonell filmkultur.
Det var heltemot.
Nå, kakerlakk, la oss ta det fra begynnelsen.
I motsetning til hvite kolleger, som bar elendighet som aksessoarer,
tolket de antiheltene med en heroisk selvtillit.
Du skal dra tilbake.
Du gjorde ikke noe annet enn å være snill og grei.
Du endret ingenting.
Men vi kan ikke dra tilbake til noe vi aldri var en del av.
Inspirert av Shaft ble det laget film noir nyinnspillinger.
Hit Man, en ny versjon av Skyt Carter.
Du er en skikkelig superstjerne.
Og Cool Breeze, en nyinnspilling av Asfaltjungelen,
som gjorde det begrepet mer bokstavelig enn nouvelle vague kunne drømme om.
I disse filmene har protagonisten
en selvtillit man ikke hadde sett før i lavstatus karakterer.
Jeg hater å si dette,
men jeg er en pen jævel.
Ja!
Dette toppåret flyttet så mange grenser at filmer ble endret for alltid.
To svarte kvinner nominert til beste skuespillerinne.
Diana Ross for sin første hovedrolle,
og den guddommelige Cicely Tyson for Sounder…
Det er lenge til innhøstingen, Mr. Perkins.
Nathan er nok hjemme til da.
Hvis ikke, tar jeg og barna av oss innhøstingen.
Jeg møtte aldri Miss Cicely Tyson…
SKUESPILLER
…hun minnet meg om bestemor.
Hun personifiserte eleganse, hun hadde en majestetisk utstråling.
Hennes bevegelser og tonefall.
Nei.
Jeg skal bake en kake som David Lee kan gi til pappa.
Det var godt å se Cicely. Jeg så på henne da jeg vokste opp.
Det var godt å se oss.
Disse filmene handlet om oss.
Ikke bli for vant til dette stedet,
uansett hvor du er, vil jeg elske deg.
…som også landet en nominasjon til hennes motspiller, Paul Winfield.
Da jeg var barn, likte jeg ikke filmer som viste oss som ofre,
som maktesløse. Jeg ville ikke se dem.
Jeg så Sounder igjen nylig, jeg liker den bedre som voksen.
Den har nyanser jeg ikke så som barn.
Diana Ross ble nominert til beste skuespiller
for sin første hovedrolle, i den første filmen om Billie Holiday,
Motown-produserte Lady Sings the Blues.
Det var ikke en film om å være svart.
MEDMANUSFORFATTER
Den handlet om talent.
Det var Bob Mackie-kostymer, og Diana Ross' glamour,
og Billy Dee Williams, herregud.
Frank Yablans ledet Paramount. Etter å ha sett en uferdig versjon sa han
at de ikke ville legge mer penger i den.
Berry Gordy sa til Frank: "Vi er ikke ferdige. Vi har mye igjen."
Og Frank sa…
Jeg skal ikke si hva han virkelig sa,
men han sa det er som om du har en kjønnssykdom du vil gi til meg.
Vi har aldri brukt mer enn dette på en svart film før.
Han spurte: "Frank, hva kan jeg gjøre?"
"Skriv en sjekk på to millioner, så kan du gjøre hva du vil."
Det gjorde han.
Lady Sings the Blues var begynnelsen
på å vise svart kultur som glamorøs.
Når jeg tenker på Diana Ross, tenker jeg på mote
og hvor mange ganger hun har inspirert meg
for den røde løperen eller bilder, eller for karakterene jeg bygger.
Fingrene og håret, alt sammen, det er jo bare: "Herregud!"
Og så kan hun spille.
Det gjaldt også hennes motspiller,
personifiseringen av høy, mørk og kjekk, Billy Dee Williams.
Da Billy Dee Williams kom, skrek alle kvinnene i Hollywood…
Og jeg tenkte: "Herregud! Hva er det som foregår?"
Jeg ble forelsket i meg selv.
SKUESPILLER
Jeg sa: "Kjære vene!"
Jeg var forelsket.
Vil du at armen min skal falle av?
Den scenen: "Vil du at armen min skal falle av?"
Jeg klarte ikke å beherske meg. Jeg lo fordi jeg fikk spesiell belysning.
Det var som i de gamle filmene.
Jeg knakk helt sammen.
Jeg måtte beherske meg.
Det var morsomt, dette hadde aldri skjedd før
i løpet av alle mine år som skuespiller.
Svarte talenter slo gjennom i 1972.
Dramatikeren Lonne Elder III ble nominert for Sounder-manuset,
og enda viktigere, det var året
den første svarte kvinnen ble nominert for et manus,
Suzanne de Passe, medforfatter på Lady Sings the Blues-manuset.
Det var en enestående prestasjon frem til Dee Reis ble nominert i 2017
for Mudbound-manuset, som gjør henne
til den andre svarte kvinnen som har blitt nominert for manus.
Mr. Gordy ga meg manuset. Han sa:
"Les dette og si hva du synes."
Jeg ble helt forferdet,
det var veldig stereotypisk.
Oppfatningen av hvem vi er i motsetning til hvem vi er og kan være.
Jeg begynte å jobbe med Sidney Furie. Så ble Chris Clark med.
Hun var en meget intelligent kunstner.
Hun og jeg ble et team.
Frøene plantes her
for det som blir det viktigste med denne æraen.
Det er kvinnenes bidrag som blir dominerende.
I tillegg til anerkjennelsene var 1972 også actionfylt.
PISTOLPREDIKANTEN (1972)
Western-filmen, Pistolpredikanten, regissert av Sidney Poitier
og med Harry Belafonte på lerretet.
Belafonte oppnådde ikke det han ønsket med filmen.
Det var et nederlag at svarte ikke støttet filmen.
B OG P: DE LIGNER IKKE PÅ COWBOYER
Jeg følte meg forrådt.
"Hvorfor støtter ikke svarte denne filmen
slik de hvite støttet Butch Cassidy and the Sundance Kid?
Dette er vår versjon." Men det gjorde de ikke.
Jeg hadde flere motstandere, svart oppfatning av seg selv
og svart oppfatning av hvordan verden så oss.
Fred Williamson spilte i hevnfilmen
The Legend of Nigger Charley,
en tittel som var frekk og opprørende, selv da.
Den tittelen eksisterer ikke lenger.
Filmen heter nå The Legend of Black Charley.
Denne frekke plakaten, med en vri på daguerreotypi, sa alt.
"Noen må advare vesten, nigger Charley løper ikke lenger."
Svarte tok endelig sin plass i skrekksjangeren
med en kommanderende William Marshall som den tragiske vampyren Blacula.
Slaveri har verdi, tror jeg.
"Verdi?"
Ser du "verdi" i barbari?
Jeg trodde at det som var bra med institusjonell rasisme
var at det hindret svarte fra å figurere i skrekkfilmer,
afroamerikanere forstår
at ingen overnaturlige krefter eller faren for besettelse
kan være mer monstrøst enn slaveri,
Tuskegee-eksperimentet,
eller Emmett Till som ble et offer for monstre selv fryktet på film,
når de ikke ble glamoriserte.
Svarte journalister tvang mediene til å dekke Emmett Tills død…
BLIR DRAPET PÅ EMMETT TILL HVITVASKET?
…grusomheter ble skildret på film, som slaveri og institusjonell grusomhet.
En film om kaoset forårsaket av Emmett Tills død
var det publikumet ville ha.
At det aldri skjedde, var et subtilt hint om hvor makten lå i Hollywood.
Det som virkelig fikk meg til å våkne var bildet av Emmet Till i Jet.
Det endret meg som person.
Jeg har fortsatt bildene i Jet av Emmett Till.
Jeg ble klar over hva moren må ha følt.
Jeg husker at jeg som barn så bilder av Emmett Till i Jet,
det påvirket meg.
Vi har blitt vant til å se smerte og elendighet,
det gjør ingenting med oss.
Eller så går vi videre til neste sak, vi vet at det skjer igjen.
Men det blir mer personlig. Det kommer nærmere
menneskets umenneskelighet.
Den pågående terroren ble vakkert skildret i Marvin Gayes "What's Going On".
Han var den første som sang en protestsang som en forfører
heller enn å være deklamatorisk.
Og Gaye ga ut enda et episk album i 72.
Denne gangen var det filmmusikk som lot ham gå tilbake til jazzrøttene.
Svart filmmusikk har ofte blitt inspirert av "What's Going On",
en av de mest nydelige og revolusjonerende låtene i popkulturen,
det ga mening for Marvin Gaye å gjøre det samme.
Han skrev om tingenes tilstand
og plukket opp tråden etter "What's Going On" med Trouble Man.
Filmmusikken som kom senere ville også fordømme undertrykkingen
han hadde sunget om.
Men ironisk nok kom den mest sublime låten
fra en artist som var påvirket av Marvin Gayes brudd fra eldre pop-soul.
Den hadde også falsett
og skildret vanskelighetene som svart i USA.
Er jeg ikke stilig? Helt rå Superkul, superelegant
Dealer for systemet Superkul, her jeg står
Hemmelig lager…
Curtis Mayfields sanger beskriver sosiale omstendigheter
og en militant vegring til å overgi seg til systemet,
temaer han skildret gjennom hele karrieren.
Mayfields musikalske produksjon i dette tiåret besto av 20 album,
fem av dem var filmmusikk.
Hans senete intimitet og treffende låtskriving
satte tonen for svart filmkultur.
Det begynte med Super Fly, et eksempel for mange av hans medmusikere.
Mayfield gjorde som Melvin Van Peebles,
han slapp filmmusikken før filmen kom ut.
Fordi det ble en umiddelbar sensasjon,
fungerte filmmusikken som en invitasjon til filmen.
John Calley, som drev Warner Brothers på 70-tallet, sa det startet en trend:
Å bruke musikken til å reklamere for filmen før den kom på kino.
Teksturene i Mayfields partitur, som kommenterer hovedpersonens liv,
ble gjenspeilet i de realistiske bildene av filmfotografen James Signorelli.
En av de beste fluktscenene til fots, uten stuntmenn,
ble filmet i gerilja-stil av Signorelli.
Han måtte komme seg vekk. Han løp etter Jimmy.
Vi sto der, og Ron sa: "Jeg kan hoppe over det gjerdet."
Og det var det. Det var planleggingen. Alt ble filmet i ett opptak.
Det var en kombinasjon av de to estetikkene.
Den ene var dokumentarfotograferingen…
FILMFOTOGRAF
…spesielt Leacock, Pennebaker, Maysles, de gutta der,
inkludert meg selv og Bob Elfstrom.
Det vi holdt på med påvirket hvordan vi lagde spillefilmer,
spesielt der miljøet var en tredjepart.
Signorellis improvisasjonsmetode ble brukt i andre typer scener i Super Fly,
som scenen med Sheila Frazier og Ron O'Neal,
ærlig og lidenskapelig om kjærlighet.
Gjennom deg føler jeg hvordan der er der ute.
Jeg ser hva det gjør med deg, og jeg vet at dopet hjelper deg.
Jeg tar ikke privatlivet fra deg.
Jeg vil bare bære byrden med deg.
Jeg sa: "Når skummet forsvinner,
må vi stoppe og lage mer, jeg vil ikke bli sett."
SKUESPILLER
Det var vanskelig å ikke bli sett.
Da filmen hadde premiere, visste jeg ikke
at den scenen var i sakte film.
Jeg tror Judith Crist sa:
"Det var tidenes mest smakfulle, erotiske scene."
Richard Roundtree hjalp meg med å få prøvespille.
Richard sa: "Gå inn som om rollen er din."
Jeg sa: "Ok, greit."
Så jeg gikk inn og la føttene på Sig Shores pult, jeg sa: "Vet du hva,
ikke se etter en annen, denne filmen er min."
REGISSØR
Gordon sa: "Dette fikser du!" Jeg var helt i ekstase,
men så måtte han ringe og be om unnskyldning:
"Beklager, men Sig Shore vil ha en mer frodig kvinne."
PRODUSENT
Jeg var knust, jeg endret alle…
Jeg hadde to telefoner. Jeg byttet begge numrene
så jeg skulle slippe å snakke med dem igjen.
Rundt tre måneder senere kommer det en fyr bort til meg:
"Jeg er produsent." Jeg sa: "Bra for deg."
Han sa: "Hva heter du?" Han fikk navnet.
Han sa: "Herregud! Vi har prøvd å finne deg i tre måneder.
Vi har lett etter deg." Jeg sa: "Hvem er vi?"
Han sa: "Jeg er produsent på en film kalt Super Fly." Jeg sa…
Da jeg kom hjem, ringte telefonen ustanselig.
John Calley fortalte meg at Super Fly,
et indieprosjekt som Warner Brothers kjøpte for 150 000 dollar,
småpenger selv i 1972,
endte opp med å tjene inn 30 millioner.
Veldig mange hvite har sett Super Fly.
Ellers tjener man ikke 19, 20 millioner.
SKUESPILLER
Vi har vært i Boston i 17 uker. Vi gikk tom for svarte på tre uker.
Super Fly, slang for kokain blant brukere,
er historien om en dealer i New York.
Sterke innvendinger mot filmen ble i dag reist av R.L. Livingston,
fra Better Influence Association.
Jeg vet ikke hva dette rådet kan gjøre, men jeg vil ta dette opp
fordi dere er byrådet i Fort Worth, det er dere som skal løse problemer her.
Jeg håper vi kan gjøre dette her uten at innbyggerne tar kampen alene
for å boikotte dette søppelet.
Ser du rollen din i Super Fly som en positiv eller negativ kraft?
Jeg ser den som positiv, ellers hadde jeg ikke spilt i filmen.
Da vi spilte inn Super Fly skildret vi virkeligheten som den er,
og vi håpet på at den skulle bli kritisert på det grunnlaget.
Men det jeg har observert
er at Super Fly har blitt kritisert
fra noen sfærer og platå som ikke er relevant for filmen.
De bruker det svarte miljøet for å lage filmen.
Vi er lei av at hvite produsenter lager svarte filmer…
MEDSTIFTER
…og utnytter de svarte miljøene. Statistene som bor i Oakland og Berkley
får bare ti dollar dagen. De burde få femti.
Jeg tror alle kunstnerne, siden jeg kjenner dem personlig,
er ansvarlige mennesker
som er bekymret for det som skjer i de svarte miljøene.
Vi klarer selvsagt ikke å lage en film alene.
Det er mye som må på plass for å lage en film,
og det viktigste er mye penger.
Fotballspillerne som ble filmstjerner, Jim Brown og Fred Williamson,
kom begge med to filmer hver det året,
med utålmodige titler som både er synonymer og beskrivende.
Som Shaft, hvis oppfølger, Shaft's Big Score,
høres ut som er film med en idrettsmann i hovedrollen.
Filmene fikk merkelappen "blaxploitation",
noe som ga kredibilitet og kritikk samtidig.
Selv om disse filmene ble en viktig del av populærkulturen,
ble de sjelden omtalt i media, med mindre man ville fremkalle panikk.
Når jeg tenker på ordet blaxploitation, tenker jeg på markedsføring.
"Hvordan selger vi kulturen vår?"
Utnyttelse ligger i ordet fordi det var hvite produsenter,
hvite regissører, de tok det til de svarte miljøene som slukte det rått.
De tjente mye penger, men det gjorde ikke vi.
Er ikke det utnyttelse?
Selv om denne merkelappen ofte provoserte til debatt,
genererte filmene ofte interesse og profitt.
SVARTE FILMER ER EN STOR SUKSESS
I datiden filmer som nå er klassikere så vi helter som var lei heltemot,
deres indre kamp gjør dem til antihelter, publikum sitter igjen med frustrasjon.
De svarte stjernene, hvorfor var ikke det en filmtittel på den tiden,
fikk publikum til å nyte en annen utviklingskurve,
selvsikkerhet og fryd over å være midtpunktet.
I fem familier-scenen i Gudfaren
demonstrerer Francis Coppola karakterenes tankeløshet,
scenen er ment som kritikk, ikke anerkjennelse av tankesettet.
I byen min selger vi bare dop til svarte.
De er dyr uansett, la dem miste seg selv.
Selv om man forstår filmens hensikt, er det vanskelig å høre det.
Den stilte spørsmål…
MASSAKER PÅ 110ENDE GATE (1972)
…til dopforråtnelsen.
Nei! For Guds skyld!
Svarte filmer skapte en ny krigerklasse.
Publikum måtte ikke lenger lete for finne noe underliggende
som forklarte hvorfor svarte bare hadde små biroller.
De fikk nå sentrale roller.
Da den største filmhelten…
Å LEVE Å LA DØ (1973)
…var James Bond, som i 1973 ble spilt av Roger Moore,
konfronterer helten for første gang
filmseriens eneste svarte skurk, spilt av Yaphet Kotto,
i Bonds skiftende verden.
Ganske avslørende.
Svarte filmer skildret problemer i bykjernen,
kriminalitet og narkokrig.
Men i disse filmene kjempet afroamerikanere tilbake.
Politiet ville ikke hjelpe til. De var ofte like likegyldige som korrupte.
Jim Brown var Slaughter, i Slaughter's Big Rip-Off,
akkompagnert av tøff funk komponert av en ung James Brown.
I Hit! Var Billy Dee Williams CIA-agent
som rekrutterer gatas ofre
i sin personlige kamp mot dealere.
Dopet tok datteren hans.
Hva får du ut av å drepe meg?
Jeg er en arbeider.
Det krevde en viss type mentalitet,
han var i stand til å bruke det nødvendige
for å fullføre oppdraget.
Det er interessant.
Smågutter med mørk hud som meg
hadde ikke hatt den muligheten før.
Sidney ville at jeg skulle spille den rollen,
han mente jeg var rett person,
jeg brukte det på beste mulige måte.
Det var en mulighet til å vise en side man vanligvis ikke så på lerretet.
Det gjør det mer sårbart, jeg tenker på sårbarhet.
Det gjør karakteren dypere enn bare et nådeløst individ.
I Gordon's War treffer vi en gruppe veteraner
som bruker sine ferdigheter for å slåss mot narkolangere.
Den hadde et par originale visuelle høydepunkter
som har blitt sitert i filmer siden.
New Jack City, for å nevne én.
Med musikk av Angelo Badalamenti, som senere jobbet med David Lynch.
Har du fyr?
Dette MacGyver-aktige øyeblikket med en sprayboks,
som kan bli sett på som en metafor for klimafare,
har blitt brukt i utallige actionfilmer.
Publikum i alle farger kom for å se disse filmene
fordi de kunne føle skuespillernes adrenalin.
Mange av dem kom fra teateret og viste ekstrem arbeidsglede.
Nummer to, Pretty Tony!
Dick Anthony Williams spiller Pretty Tony i The Mack,
han er like overbevisende som gangsterfiguren på 30-tallet.
Han sa at han bygde improvisasjonene på
en byversjon av Edward G. Robinson og uttrykk han hadde hørt i oppveksten.
Neste gang du hører voksne folk snakke, hold kjeft. Forstår du det?
Denne formen for hypermaskuliniteten
skulle vi se i flere tiår, replikkene var som skrevet for svarte.
-Skal jeg skyte ham? -Faen.
Hvis du skyter meg i en drøm, må du våkne og be om unnskyldning.
I Black Caesar var rolletolkningen åpenbart inspirert av Edward G. Robinson.
De ser aldri på meg. De ser ikke ansiktet, nesen eller foten.
De ser at jeg er svart.
Tenk om han som inspirerte Cohens Black Caesar, Sammy Davis Jr.,
fikk spille i filmen selv, men Cohen endte opp med Fred Williamson.
Da han ba studiosjefen beskrive høydeforskjellen
mellom Williamson og Davis, tenkte han et øyeblikk og sa:
"Gi Fred en halt fot."
En konsertdokumentar fra 1973, Save the Children,
filmet på PUSH-massemøte i 1972,
hadde opptredener fra Jesse Jackson, The Jackson 5,
Nancy Wilson og Zulema. Den kombinerte musikk og politikk.
Det var en stor operasjon å få på plass.
Vi begynte med Motown-band…
REGISSØR
…da vi hadde booket Marvin Gaye,
Temptations,
Gladys Knight & the Pips, sånne folk, så ba folk oss om å få være med.
Clarence hadde et plateselskap, han fikk med Bill Withers, Nancy Wilson
og Sammy Davis Jr.
Quincy var involvert, han fikk Robarta Flack med,
og han satte sammen et husband, en supergruppe.
Dette ble til en fantastisk samling
av noen av de beste musikerne som var tilgjengelig på den tiden.
Det var stort.
Det var en stor suksess fordi alle gjorde sitt absolutt beste.
Det kom til et punkt der nivået var uhørt bra. Det var sprøtt.
Kvinner ville også anerkjennes for mer enn biroller.
Ikke lenger bare til pynt på settet, de slåss også mot en bataljon stuntmenn.
Dette var deres siste skanse, det etablerte en definisjon på heltemot
som tillot dem å være direkte heller enn martyrer.
Tidligere ble svart femininitet og romantisert masochisme kombinert.
Nå fikk publikum noe helt nytt.
Svarte filmer er en evolusjon…
SKUESPILLER
…det er ikke noe som skjer plutselig, ingenting skjer på den måten.
Ting tar tid, fremgang må gå sakte for at det skal bli varig og positivt,
det vil ta en stund.
Det er mange ulike arenaer som ikke har åpnet seg ennå
for svarte skuespillere.
Alt er nytt for meg. Jeg er en ny skuespiller, som du vet,
jeg begynte nylig å jobbe, det er mye jeg ikke har testet ennå.
Jeg må lære mye mer før jeg kan kalle meg skuespiller.
SKUESPILLER
"Laurence Olivier sa: Når du er ung, er du for blyg til å spille en helt."
Du avslører deg. Når du er eldre, forstår du skjønnheten i heltemot."
Ikke bare forstod de skjønnheten, de omfavnet den
fordi vi lengtet etter helter.
USA omfavnet disse heltene
som ble vist på kinolerreter sammen med dynamisk filmmusikk.
Husk at det var Shaft som reddet MGM fra å gå konkurs.
Og det nyeste medlemmet i denne ekstraordinære ligaen,
som omdefinerte prestasjon og ære, var Pam Grier.
Fra 1970 til 1973 spilte hun i syv filmer,
hver rolle ga henne mer tid på lerretet.
Esquire publiserte en artikkel
om de nye stjernene som ville endre filmene,
inkludert Steven Spielberg, som gjorde ferdig Haisommer,
og George Lucas, som jobbet for å få Star Wars i gang.
Pam Grier var en av få skuespillere som ble nevnt,
"En av tre hvis filmer alltid tjener penger.
De to andre heter Barbra og Liza."
Grier sa: "Jeg er den eneste kvinnen i film som ikke er et offer.
Når man spiller halvt kvinne halvt panter, er besluttsomhet viktig."
I 73 spilte hun i Scream Blacula Scream…
Med en så skjønn guide
er jeg redd jeg ikke får konsentrert meg om kunsten.
Hva sier du til det?
…og Black Mama White Mama.
Det kan du drite i. Kom igjen!
Men det var i Coffy hun virkelig skinte.
Toni Morrison sa en gang; "Det er en skam å kalle Griers karakterer tøffinger.
Det er nedsettende om hennes talent."
Hun mente Griers tolkninger
handlet om moralsk kompleksitet i svarte kvinners liv.
Hun viste at det koster å holde på sinnsro
samtidig som du tar loven i egne hender og hevner sin søsters død,
en metafor for å sjonglere roller som beskytter og omsorgsperson.
-Kom igjen. -Hva er det du gjør?
Kom og legg deg…
Du må forstå. Jeg trodde du var død!
Men som ofte ender opp alene.
Men hun fortsatte, forhåpentligvis mot et miljø.
Hun blir en erkeengel som redder folk fra undergang.
Alltid rundt hjørnet for afroamerikanere.
Coffy gir Grier et pusterom i en ny versjon av dette bildet.
I 1973 så vi mange mislykkede prosjekter,
som Shaft in Afrika og svar på svarte actionfilmer,
som filmen basert på stykket Five on the Black Hand Side,
med en ung Glynn Turman.
Hvordan føles det?
Det føles som en livstid siden.
Det er utrolig at alt det skjedde,
at jeg fikk jobbe med så fantastiske og ikoniske folk.
Og det…
Det er en historie, at…
Du tror ikke at det skal ha noen videre betydning der og da.
Det handlet om
å overleve.
Du er ung.
Du prøver å etablere deg i bransjen.
Du prøver å få fotfeste, å bli anerkjent i bransjen.
Så kom det en film som var som svaret på en gåte.
Hva får du om du gir stjernen
i en situasjonskomedie om andre verdenskrig
sjansen til å lage en film?
Ivan Dixon, som sluttet i Hogans Heroes, og Michael Kahn, seriens redaktør,
jobbet sammen på Trouble Man.
Dixon drømte om å filmatisere
Sam Greenlees satiriske roman The Spook Who Sat by the Door,
der en svart CIA-agent
bruker CIA-taktikker for å skape en revolusjon.
Dixons mangeårige kamp for å få prosjektet gjennomført
kunne vært en film.
Etter å ha fått på plass penger
til actionsekvensene, som fanget interesse,
vant United Artists en budkrig og finansierte resten.
Ifølge Dixon var selskapet forferdet over en film
de fryktet kunne forårsake opptog i gatene fremfor et opptog til kinoene.
Det inkluderer en replikk som har sin plass i filmhistorien
sammen med "et tilbud han ikke kan motstå".
Husk at
en svart mann med en mopp eller en kost i hånden
kan gå hvor som helst i dette landet.
En svart mann som smiler er usynlig.
Denne replikken fikk applaus da jeg så filmen i Detroit i 1973,
og den fortsetter å inspirere flere tiår senere.
Albumet skal hete The Spook Who Sat by the Door.
Han brukte deres agenda, bruke en svart mann av politiske årsaker.
RAPPER
-Jeg er direkte. Helvete heller. -Ja.
Han brukte det mot dem.
Dixon fortalte meg at da Spook var ferdig på kino,
ble han bedt i et møte med United Artists, de sa at filmen ble overvåket.
Det betyr at det er et bilde av meg og mine skolekamerater på Langley.
Denne filmen skapte slik furore at Dixon trodde filmkarrieren var over.
En film om et opprør ble behandlet som om den var selve opprøret.
Ikke gi opp
før dere enten vinner
eller dør.
The Spook Who Sat by the Door ga spionthrilleren et svart perspektiv
og tvang publikum til å revurdere hvor smal den sjangeren hadde vært.
Ganja & Hess bruker visuelle virkemidler, poetiske og realistiske,
for å holde følelsene i fri flyt.
Duane Jones, hard og målbevisst
når han jakter på monstre i Night of the Living Dead,
spiller monsteret i denne filmen. Fast bestem på å holden sjelen i live
gjennom drømmelandskap og blodig virkelighet,
en metafor for Bill Guns liv, filmens forfatter, regissør og stjerne.
Det ble et mareritt for Gunn,
filmen ble klippet i ulike versjoner,
samtlige med fryktelige titler og grusomt klippet,
kunsten hans ble til noe monstrøst.
Gunn slåss for å jobbe med film, selv etter regidebuten Stop!.
Ishmael Reed skrev:
"Warner Brothers var så opprørte at de ignorerte filmen,
Gunn måtte betale lønnen tilbake."
1974 var en annen seismisk år for film.
Et støt fra Diahann Carroll som sliten alenemor til seks i Claudine.
-Beklager, nummeret er ikke i bruk. -"Ikke i bruk?"
Diahann Carroll, vakker og stoisk rolig,
var en av de som frigjorde seg fra sin siviliserte glatthet.
Francis! Ikke gjør det! Vi du gi deg selv støt?
Claudine kjempet mot velferdssystemet
og Chicagos gater for å redde sine barn.
Og hun vant, ungene overlever.
Carroll ble nominert til beste skuespiller for tolkningen.
Claudine var en av fem filmer Curtis Mayfield skrev musikk til.
Det var en sangsyklus der sangene ble sunget
fra karakterenes perspektiv av Gladys Knight & the Pips.
Inkludert en som beskriver en gammel frykt fargede bærer på.
Å være usynlig
Er mitt store talent
En jente uten navn
Jeg fikk en rolle i Claudine
da Diana Sands fikk rollen som Claudine.
Og så døde hun.
De måtte stokke om rollebesetningen og fant nye skuespillere. De hadde…
Jeg hadde prøvespilt for den nest yngste sønnen,
men jeg endte opp med å ikke være en del av den.
Det kom nye inn.
En interessant vri på actionsjangeren var Three the Hard Way, med Jim Brown,
Fred Williamson
og kampsportutøveren Jim Kelly.
Det er tre byer, vi er tre.
De slåss mot nynazister
som utvikler en gift som bare dreper afroamerikanere.
Denne skal dumpes i vannforsyningene til Los Angeles, Detroit og Washington,
alle ligner mistenkelig på Los Angeles.
Jeg mente konseptet var latterlig,
så fortalte pappa om Tuskegee-eksperimentet,
da ble filmen en studie i rettmessig paranoia,
det vitenskapelige uttrykket er "afroamerikaner", tror jeg.
I 1974 kommer en film med en hjerteskjærende fotnote,
en av Diana Sands siste filmopptredener.
Honeybaby, Honeybaby var en cocktail med en skvett spionsjanger,
en tvist av action-melodrama og en zest av karakterkomedie.
Den var så usikker at den begynner med å beskrive seg selv for publikum.
Hei, hvordan går det?
Jeg heter J. Eric Bell, jeg kom akkurat hjem fra Beirut
hvor vi har spilt inn filmen Honeybaby, Honeybaby.
Året 74 begynte og sluttet med Sands.
En annen av hennes siste filmer var Willie Dynamite,
hvor hun spilte mot Roscoe Orman, som nå er bedre kjent for en annen rolle.
Jeg pleide å tøyse med at da Willie forlot settet,
sto det en stor gul fugl og ventet på ham rundt hjørnet.
SKUESPILLER
Men det var sant.
Innen et år etter Willie Dynamite var jeg Gordon i Sesame Street.
Ser du etter jobb?
Lyset i Ormans øyne, som Willie Dynamite,
viser hvor glad han var for å jobbe med en skuespiller som var like rå som ham.
Jeg var ekstremt heldig som fikk jobbe med en av tidenes beste skuespillere.
Diana var kunnskapsrik og velutdannet
når det gjelder skuespillerkunsten.
Hun og Lorraine Hansberry var nære venner. Sidney, Ruby og Ossie òg, og alle sammen.
De var mentorene mine.
Willie var en artist, trappene foran tinghuset,
det var som Baryshnikov.
Platåsko med høye heler…
Nå hadde jeg brekt beina.
Three the Hard Way-regissøren Gordon Parks
hadde en annen film det året, Thomasine & Bushrod,
en afrosentrisk og idyllisk western,
en svart vri på Bonnie og Clyde
med to av de vakreste menneskene i USA, Vonetta McGee og Max Julien.
Scenene deres leker med filmversjonen av deres ektefølte kjemi.
Står til, Mr. Bushrod?
Bare bra. Jeg trodde ikke jeg skulle få se deg igjen.
Her er jeg.
Og du ser bra ut.
Faen, du ser bra ut.
Den hadde smektende musikk av Arthur Lee,
manuset var skrevet av stjernen, Max Julien.
Thomasine og Bushrod var kjempegøy.
SKUESPILLER
Max Julien var en flott fyr, en innovativ og dristig fyr.
Han skrev og produserte den filmen.
Han bestemte.
Av alle disse filmene
som kom ut av blaxploitation-perioden,
var Max en av få svarte som kontrollerte sitt eget produkt.
Jeg visste at Max og Vonetta var revolusjonerende.
Max sa bare: "Jeg aksepterer ikke dette."
Og han gjorde ikke det, og…
"Vi lager bare vår egen."
I manuset, som er bygget på den selvbiografiske boken
The Education of Sonny Carson,
utsettes den unge hovedpersonen for ekstreme sider av maskulinitet
i en film som svever mellom det brutale og det poetiske.
Regissøren Michael Campus, som også lagde The Mack,
forteller om en svart helt
som ikke kan lure seg unna fengselsindustrien
og som nesten kveles av fengselet.
For Sonny er løsningen å gå fra en urban stamme til en annen
for å bevise sin verdi.
En av de mest opprivende scenene viser Sony i tenårene
som lar seg bli banket for å få innpass i en gjeng.
Skal du ha med Lords å gjøre, får du med oss å gjøre, ok?
Clantons ladede og emosjonelle tolkning viser at han forstår
Sonnys traumer etter et liv med vold.
Han kunne ikke vært mer annerledes enn karakteren han spilte.
Han spilte.
Du vet. De kunne funnet ut av det på samme måte som jeg skjønte det.
Bare ved å si: "Kom og snakk med oss."
Hvis tiåret 1968 til og med 1978 handlet om å utnytte mulighetene,
noe som kommer tydelig frem i Sidney Poitiers karakterrevolusjon,
i Uptown Saturday Night spiller han en arbeider.
Er du ok?
Jeg er ok.
Jeg elsker Sidneys komedier.
Mine herrer.
Han er utrolig morsom.
Jeg elsker at det er en skildring av svarte
på en normal måte.
Poitier var så strålende som skuespiller at han virket ukomfortabel i dress,
plagget han selv trivdes aller best i.
Publikum elsket at han kunne tøyse med sin egen stilsans.
Han fikk stjernestatus igjen, filmen ble en av hans største.
Hvis Poitier kunne skinne så sterkt på en helt ny måte, var alt mulig.
En stor kulturarv fra denne tiden,
i en tid med revaluering som ble gjenspeilet i de fleste filmene,
er gleden svarte skuespillere viste for å være foran kamera.
Svarte skuespillere fikk flere store entreer
enn i alle filmene fra 30-tallet sammenlagt.
I noen tilfeller fikk de flere entreer,
og musikken ledet dem inn.
Filmene spilte på publikums følelser,
slik som musikaler bygger opp stemningen før en sang.
Det var filmene i dette tiåret
som bygde karrierer for svarte skuespillere.
Industrien sløste vekk det potensialet.
For eksempel, Cleavon Little…
Hvor er de hvite kvinnene?
…som med sin energiske tilstedeværelse sørget for Blaising Saddles suksess.
Hva forventet du?
"Velkommen, sønn?"
Cleavon Little fikk ikke vist frem sine talenter igjen,
i motsetning til Gene Wilder.
En film ble definert av musikalske endorfiner,
filmmusikken er nok den mestselgende i denne perioden,
regissert av produsenten av Super Fly.
Det er en så avslappet musikal at bandet ikke gidder å snakke.
Noen vil si at musikken er så kraftfull at det var unødvendig.
De spirituelle sangene, som "That's the Way of the World",
beviste det poenget.
Den første storfilmen om slaverihistorien, filmatiseringen av Mandingo,
er brutal å se på, men beholder sin ydmykhet.
Denne litterære sensasjonen ble adaptert av Oscar-nominerte Norman Wexler,
rollebesetningen inkluderer James Mason og hans svulstige aksent…
Legg deg ned her.
Greit.
…som virker mindre sinnssyk når man ser den smakløse rasismen.
Filmens overfokus på svart seksualitet og latterliggjøring av frykten for den,
inspirerte fotografen Robert Mapplethorpe.
Det beviser at svarte Jesus er oppstanderens fetter.
Svart film fortsetter sin suksess i nye sjangere
med Ralph Bakshis Coonskin.
En kombinasjon av action og animasjon med Barry White,
Charles Gordone og Philip Michael Thomas,
som senere hadde hovedrollen i Miami Vice og etablerte termen EGOT.
Bakshis eksperiment har en brutal tittel og tar opp temaer som etnisitet i film.
Som å parodiere Br'er Rabbit og Krazy Kat.
Kveld etter kveld tar Malcolm det piano.
Coonskin forårsaket mye opprør, den både sjokkerte og underholdt,
hvilket var poenget.
Denne sekken begynner å bli for tung.
På godt og vondt er den helt unik.
Politiets tilfeldige og plutselige avbrytelser
fortsatte å bli skildret på film.
Cornbread, Earl og Me
handler om et politidrap på en ung mann,
dette overrasket publikum fordi sånt sjeldent ble dramatisert,
men svarte folk nikket gjenkjennende.
Brusen som knuser i den intense scenen, et enkelt, men oppfinnsom metafor,
gir meg fortsatt frysninger.
Cornbread!
I mine øyne den originale Boyz N The Hood.
Det er en tragisk historie.
Og Boyz N The Hood er også en tragisk historie.
De ble laget med 20 års mellomrom.
Vi sniker ikke når vi kjører kollektivt.
Actionfilmer gikk fra ambisiøse Shaft og idrettsfolk på eventyr
til å ligne mer på virkeligheten.
Cooley High, en svart versjon av American Grafitti,
handler om opp og nedturene man opplever i tenårene.
Historien fikk et løft av Motown-musikk
som ville vært lydsporet i 1964, året historien er lagt til.
Nostalgien skyllet over publikum som satte pris på det.
Det er Motown-musikk.
Og det er bakteppet for svarte folks liv
på film.
Det er fint. Det er en fin forandring.
Noe av det første vi filmet var da vi løp etter bussen.
Det var akkurat sånn jeg vokste opp på Manhattan.
Det var det jeg og vennene mine gjorde.
Vi hoppet på bussen som kjørte ned 7th Avenue,
jeg glemmer det aldri.
Men da vi hoppet på bussen ned 7th Avenue,
var 7th Avenue brosteinsbelagt, du måtte holde fast for harde livet!
Kan jeg få en pølse?
Turman er jordnær og forsiktig i humorscenene, han blir en viktig del
av filmen uten å dominere.
-Kan jeg få ketchup? -Vi har ikke det.
-Har du ikke ketchup? -Nei.
-Kan jeg få litt agurkmiks? -Jeg har ikke det.
-Har du ikke? -Ingenting.
-Hva har du? -Sennep.
-Sennep? -Det er alt.
En stor kiosk som dette, men du har bare sennep?
-Ja. -Jeg liker ikke sennep. Gjør du?
Jeg liker sennep.
Vel, her, da får du spise pølsen.
I løpet av karrieren
skjer det ting som vekker deg.
Plutselig får du en telefon.
Det er ikke agenten min. Det er noen andre.
"Glynn, Ingmar Bergman leter etter deg."
REGISSØR
"Jeg er ikke i humør til å leke. Jeg sitter her i mørket.
Barna mine er sultne. Vi spiser poteter."
Og jeg la på telefonen. De ringer igjen. "Nei, det er seriøst."
Han lette etter meg. Han hadde sett Cooley High
og sa at han visste at jeg skulle spille i filmen hans.
ORMENS EGG (1977)
Så du går fra perioder med katastrofer
til eufori.
Det er en helt utrolig reise.
Du er skandaløs, vet du det?
God, gammel glamour, som portrettert av Diana Ross og Billy Dee Williams,
viste seg å fortsatt holde mål i det romantiske dramaet Mahogany.
Skap litt fres i det hele, sjarmer dem.
Noen ganger føler svarte menn at de må…
Det er nok grunner til det.
Men de må alltid vise styrke.
Det er fantastisk å bruke sårbarhet.
Det er fantastisk når du spiller en rollefigur.
Jeg har savnet deg også.
Men det er meg. Jeg er en sånn person.
Jeg er ikke redd for å vise
eller formidle følelser
jeg føler sterkt.
Spill, Sam.
Soulgruppen, Bloodstone, som hadde hiten Natural High,
investerte for å produsere den rørende musikalen
Train Ride to Hollywood, en pastisj av 40-talls klisjeer,
og ga seg selv roller i den.
En av Richard Pryors talenter var skarp kulturell kritikk,
han beviste det med sitt album Bicentennial Nigger i 1975
og hans syn på Logan's Run,
en lego-farget sci-fi-fantasi som kom før Star Wars.
Jeg dro for å se sci-fi filmen Logan's Run.
STEMMEN TIL RICHARD PRYOR
Det er ingen svarte i den.
Jeg sa: "Hvite tenker ikke at vi skal være her."
Derfor må vi lage filmer. Da er vi med.
Folk vil ikke… Tilgi meg dette.
Folk vil ikke fornærme hvite folk.
De vil kunne ha hvite folk på sin side,
slik at de får lov til å lage disse filmene.
Etter at svart film fremmet helten, ble de populære igjen.
HAISOMMER (1975)
Smil, din jævel.
Stikket og Haisommer, som ga seiersgleden tilbake
til hvite, mannlige filmstjerner, ble store hiter.
Både Haisommer og Stikket ble laget av Willie Dynamite-produsentene.
Handlingen i Stikket kunne ha vært tatt fra romanen Trick Baby, også en film.
På slutten av 1976
ble Rocky Balboa, som var som tatt ut av en svart actionfilm,
satt opp mot en klønete Muhammad Ali-arketype.
Rocky vant ikke kampen,
men fikk Oscar for beste film og stor suksess.
Han ser ut som et stort flagg.
I Rocky ser vi svart tungvektsmester
som var en parodi på personligheten Ali brakte til ringen.
Men Ali brukte humor for å psyke ut sine motstandere,
som alle prøvde å stirre ham i senk. Han var ikke en klovn.
Ali visste at han kunne late som at han tok lett på ting,
ferdighetene hans beviste at han var ukuelig.
Han var ikke redd for å motta slag, noe som kan ha akselerert Parkinsons.
Stallone stjal mye fra den svarte kulturen.
Slike ting som å bokse på kjøtt
og å løpe opp trappene, Joe Frazier gjorde det først,
vi kan lese om det i Ghosts of Manila.
Som Rockys fiende, Apollo Creed,
brettet Carl Weathers seg selv i to for å komme ned på Stallones høyde.
Jeg trengte en kiropraktor etter å ha sett på Weathers brette seg sammen sånn.
Innen 1976 var ikke ideen om å fange publikums interesse med musikaler
lenger fjern for filmskapere.
Med Car Wash var Norman Whitfield klar til å overgå Shaft og Super Fly
med slående funk skreddersydd i en sosial kontekst.
Og det virket.
Denne sangen, "Something He Can Feel",
var Curtis Mayfields tolkning av Motown-jentegruppene.
Mayfield skrev den til Dreamgirls-prototypen,
showbiz melodramaet, Sparkle…
Jeg er for ung til å la deg vite Hva min intensjon er
…som skulle ha vært et springbrett i Lonette McKees karriere
og mer enn en fotnote for Irene Cara og Philip Michael Thomas.
Sparkle var forfatteren Joel Schumacher's oppfølging av Car Wash,
han skrev den for å hypnotisere publikum og selv ha regi.
De få som så den elsket den, men Schumacher var ikke bak kameraet.
Som den potensielle hiten,
The Bingo Long Travelling All-Stars & Motor Kings,
en historie et baseballag
fungerte også som en metafor for innsatsen svarte måtte legge i å underholde.
Spillerne måtte underholde på vei til stadionet
og fortsatt fullføre ni omganger.
Jeg elsket den. Jeg ville spille Bingo, Bingo var en veldig morsom karakter.
Mannen garanterer oss 200 dollar. Hvis du deler det på elleve, blir det…
…mye penger!
Bingo er alt det Williams er.
Han er fysisk. Han har en appetitt på livet.
Full av dritt.
Hva ser du?
En veldig flott dame.
Filmen Brothers fra 1977 var et merkelig og sjeldent forsøk
på svart politisk melodrama.
Med uforglemmelig musikk fra Taj Mahal
var det romantisk idealisme med Bernie Casey og Vonetta McGee,
basert på George Jackson og Angela Davis.
Men filmen ble overfladisk og fokuserte for mye på skjønnhet.
Før Marvel og DC jevnlig produserte filmer
om karakterer fra deres univers, kom det en film om en velmenende helt:
Abar: the First Black Superman.
Denne filmen viser Watts Towers i all sin prakt,
noe som gir en viss følelse av eierskap.
Begynn å skyte!
I en tidlig versjon brukte den Captain America's opprinnelseshistorie.
Som svart etnisitet må vi ta oss sammen.
For det gjør jeg hva som helst, bortsett fra å drepe.
Jeg kan gjøre deg uforgjengelig.
Syklusen i svart film døde sakte ut
ettersom visse typer filmer raskt sluttet å være innbringende.
DEN STØRSTE (1977)
Et spesielt høydepunkt på 70-tallet fikk ikke sin naturlige plass,
en biografifilm om en bokser,
med en temasang som opprinnelig fikk folk til å le.
Jeg tror barna er vår fremtid
Lær dem godt og la dem lede an
Vis dem all skjønnheten de bærer på
Houstons versjon av denne låten
løftet den fra å handle om selvopptatthet til å bli en hymne til selvrespekt.
Dette var et generasjonsskifte.
Etter at flere skuespillere lot seg inspirere av Alis overmot
endret det folks oppfatning om Ali,
fra ypping til "The Greatest Love of All."
Før tiåret fra 68 til og med 78
var ikke filmmusikken viktig fordi den ikke solgte så mye,
vanligvis kom den ut flere måneder etter filmen.
Svart film gjorde det annerledes.
Partiturene var ikke bare teksturer, men detonasjoner av tanker og lyd.
Dristigheten forvandlet filmmusikk og musikk generelt for alltid.
Plutselig var filmmusikk kommersielt. Det kom mer og mer svart filmmusikk,
komponert og fremført av R&B-sangere, jazzartister,
klassiske musikere som lagde en blanding av klassisk og moderne.
Supertrommis Bernard Purdie
ville vise hva virkelig funk var i den X-graderte filmen Lialeh,
hvor han er med i filmen og spille musikken live.
Til slutt måtte man gi det oppmerksomhet,
fordi filmmusikken produserte så mange hits.
Robert Stigwood produserte en film om hvit middelklasse som elsket disco.
Du vet, svart musikk.
Fordi Stigwood også eide et plateselskap,
brukte han sine største artister, the Bee Gees, for å selge filmen
og hjelpe publikum med å komme over frykten for en svart planet.
Snart skulle filmmusikk dominere listene og også forventes å gjøre det.
Det er en av de mange tingene svart film fra denne tiden oppnådde.
I 1977 ble et klassisk uttrykk fra svart film,
entreen, selvtilliten, energisk musikk som presenterer stjernen,
endelig brukt i en storfilm.
Hver generasjon får sin Elvis eller Eminem.
John Travolta var en annen tone i en årelang swaggersymforni,
han var en offwhite versjon av svart kulhet, det nest beste.
Travolta, som Tony Manero,
var ikke den første som implementerte en svart stil,
men han omfavnet den på en komplett måte.
Hans intensitet og intensjon
ble et kulturelt fenomen, det største noensinne.
I 1978 hadde Richard Pryor dukket opp i 20 filmer.
Han fikk sjeldent brukt talentet sitt,
det var bare standupen hans og i Wattstax at han fikk skinne.
Vil du kjøpe en radio?
Skapet mitt har vært ødelagt i et halvt år, ingen fikser det.
Nå må jeg stikke fingeren inn i et lite hull.
Jeg skar meg for to uker siden, den har ikke grodd.
I 78 fikk han en krevende rolle.
Han spilte en ustabil fabrikkarbeider i Detroit-avdeling 291,
det skulle bli hans favorittrolle.
Du er en forpult hestkuk, vet du det?
Nå er det nok, du har sparken.
Jeg skal drepe deg, din jævel! Hører du?
Stemningen i filmen var kranglete,
man kunne ha laget en film om kulissene bak filmen.
Året etter frigjorde Pryor seg selv fra sine pelsforede håndjern
i sin mest komplekse rolle noensinne som seg selv.
Jeg vil aldri se politiet igjen.
I huset mitt.
Pryors stålkontroll i Live in Consert er på linje med en jazzmusiker,
han var standupens Tony Williams.
Det fremhevet hvordan filmer ble laget,
Trollmannen visket vekk talentet hans.
Bløffmaker!
På dette tidspunktet føles det som om bare én ting kan redde svart film.
Trollmannen er ikke her!
Jeg leter etter Trollmannen.
Han skal få meg hjem.
Det er fint.
Var det en storslagen musikal fra en høyt respektert regissør,
med filmdebuten til en artist som skulle bli et megafenomen
og et budsjett som kunne ha dekket samtlige svarte filmer i 1968?
Det var en god idé, men det funket ikke i virkeligheten.
Regissørens tidligere filmer
var anspente og røffe, som Serpico og Dog Day Afternoon.
Stjernen er omtrent 20 år for gammel,
og ekspresjonismen og gospelstemningen i teaterversjonen
er byttet ut med hundrevis av statister
i antrekk som synes å fortsatt ha merkelappen på.
Prislappen på filmen var mellom 25 og 40 millioner dollar,
like mye som Super Fly tjente.
Den manglet selvsikkerheten og stemningen fra andre svarte filmer.
Den tjente kun inn en tredjedel av kostnadene.
Den fikk dårlige kritikker, men det fikk de fleste storsatningene.
Faktum er at Trollmannen tapte penger.
Det ga filmindustrien en grunn til å trekke seg fra å lage svarte filmer.
Det ga filmdirektører en sjanse til å si:
"Svarte vil ikke se seg selv på film lenger."
Eller noe jeg faktisk hørte:
"Svarte ser ikke seg selv i historiske dramaer uansett."
Det var i 1978 at den hvite mannen igjen ble den foretrukne helten
etter å ha spilt plaget antihelt i over et tiår.
Den selvsikre og ståløyde helte-arketypen var på plass.
Burt Reynolds er Hooper.
Og Hooper er en ekte helt.
Endelig hadde de lært det svarte filmer forstod tidlig.
Den største myten som filmene fremmet,
tilbake til D.W. Griffith og før det, er at vi vil bli reddet.
Men det er ofte en tilfredsstillende løgn,
en chili-cheeseburger, usunn, men kjempegod.
Warren Beatty gikk fra å være en impotent bankraner til å bli en engel.
Himmelen kan vente kan anses som en fullendt sirkel
fordi en nyinnspilling av Here Comes Mr. Jordon
begynte med en svart skuespiller som jobbet med Francis Coppola.
Det var et morsomt manus fordi han er en hvit fyr
som dør og kommer tilbake som Bill Cosby, men alle ser ham som hvit.
Jeg vet ikke hvorfor det ikke ble gjort.
Robert De Niro spilte en god gammeldags hevner.
Clint Eastwood la vekk magnumen for å henge med apene.
Og raketten som ble sendt ut fra Planet Krypton av DC Comics i 38
deponerte endelig passasjeren på filmlerretet.
Tiårets beste prestasjon kom frem i fokus i 1978,
et kunstverk som hadde blitt vist på kino siden slutten av året før.
Regissøren hadde brukt et tiår
på å fullføre og gi den ut, men det var en masteroppgave.
Musikk ble brukt smart for å illustrere karakterene,
det viste en utrolig beherskelse av mediumet
og ville bli imitert inn i det neste århundret.
Burnett lånte Dinah Washingtons "This Bitter Earth" til sin hjertesorg.
Martin Scorsese hyllet scenen med bilde og musikk.
Jeg beundret de menneskene jeg vokste opp med,
de fedrene som, du vet…
I motsetning til Hollywood-filmer,
der alle er prostituerte eller går fra familien,
mor må være alenemor, disse foreldrene og fedrene jobbet hardt.
Jeg ville være som dem. Jeg vokste opp i et miljø
med folk jeg respekterte, jeg likte dem, jeg så hvem de var.
Folk som det ble ikke representert på film.
De var arbeidere. Watts var et interessant sted.
Da jeg gikk på UCLA,
hadde de kvartalsvisninger som het Royce Hall-visninger.
Og de viste alle de beste filmene fra filmavdelingen det året.
Jeg tok et fag med…
Læreren var Basil Wright. Han lagde dokumentaren
Song of Ceylon, sånne ting. Jeg var så heldig som kom inn.
Jeg husker at jeg gikk på visningene,
og jeg forsto ingenting av det som foregikk.
På den tiden var blomsterbarn en greie.
Nakenhet, dra opp til Topanga Canyon,
folk røkte hasj og sånne ting.
De skulle finne seg selv, gjenoppdage seg selv og deres seksualitet.
Det var ikke sånn i mitt miljø.
Killer of Sheep forteller om en poet som finner skjønnhet i sitt miljø.
Selvfølgelig ble den i hovedsak ignorert av pressen.
Den var ikke minneverdig nok,
selv om filmskapere har bygget karrierer på å kopiere den.
Svart film ble lagt død.
Men den nektet.
I hvert tiår siden 1978 har det vært oppturer og nedturer
for svarte filmskapere som ikke vil gi opp.
Er det sånn at de som ikke husker fortiden dømmes til å lage Shaft på nytt?
Det er mye snakk om stolthet i denne perioden,
jeg tenker på noe bestemor sa: "Stolthet er en felle.
Du vil at noen skal se deg med en stor brystkasse.
Det er egoistisk. Finn heller glede i det som er ditt.
Det er noe du vil dele med andre."
Det er det jeg fikk fra de filmene. Gleden som lå i å lage dem
ble ført videre til meg og andre, den er høyst reell.
For de som ikke er her.
I tillegg til å være en kilde til håp var de håndfaste bevis
på at vi var her, vi eksisterte,
vi skapte en kultur
og vi har et sterkt miljø, det er et viktig miljø,
vi har stemmer, og vi skal høres.
Til sist: Én person symboliserte alle opp- og nedturene i perioden.
Å gå fra nummer én til å bli irrelevant for så å bli en av de siste heltene.
Sidney Poitier, han endret kurs, men sakket ikke ned.
Han hadde tillit til sitt publikum.
PISTOLPREDIKANTEN (1972)
Fra 68 til 78 regisserte han og spilte i fem filmer…
Jeg setter min lit til Bibelen.
…samtlige handler om karakterer som later som de er noe de ikke er.
Vi stolte på deg! Hvorfor oss?
Hvorfor ikke dere?
Jeg spurte ham om dette en av de håndfull gangene vi snakket,
hver gang takket han nei til et intervju.
Da jeg nevnte at fem av filmene handlet om bedrageri…
Åpne øynene.
…lo han og sa:
"Unge mann, jeg har en psykolog, jeg trenger ikke en til."
Du er i stand til å utrette ting som krever styrke og mot.
Styrke og mot.
Du kan slå alle fightere i verden. Du vinner mesterskapet.
-Gjør jeg? -Ja!
Men å være svart i USA handler ofte om å huske
at andre ikke ser deg som den du tror du er,
du må finne ut hva som skiller de to oppfatningene.
Jeg tror bestemor hadde vært enig i det.
Tekst: Anya Bratberg