INSULA GIBBS - ANTARCTICA
AER: 2 °C - APĂ: -1,7 °C
Scafandrii sunt în apă.
Aceasta este zona periculoasă. Aici stau prădătorii.
Leopard de mare!
Încetează! Nu mușcăm!
Trebuie să fim cu ochii în patru.
Ești gata?
Eu sunt Bertie și filmez animale. Asta e meseria mea.
Nu vezi asta în fiecare zi.
Și îmi iau treaba în serios!
Încerc să filmez pinguini. Și i-am ratat!
A fost la mustață!
Vreau să spun poveștile naturii sălbatice într-o lume care se schimbă rapid.
Cred că s-a spart gheața!
Acestea sunt aventurile mele.
AVENTURILE EPICE ALE LUI BERTIE GREGORY
ANGLIA
La aproape 14.500 kilometri de Anglia, țara mea natală,
se află cel mai rece continent
de pe Pământ.
Am ajuns în Antarctica!
Priviți munții aceia înghețați, de aici, de la capătul lumii.
Incredibil!
Apele acestea glaciale găzduiesc o mulțime de animale extraordinare.
Sunt aici să filmez unul dintre „giganții”
planetei noastre…
Maiestuoasa balenă cu înotătoare.
De două ori mai lungi decât un autobuz, cântărind cât un avion de linie încărcat,
cutreieră mii de kilometri prin oceanele lumii.
Aduse în pragul dispariției de decenii de vânătoare în scop comercial,
sunt în continuare considerate o specie vulnerabilă.
În ultimii câțiva ani, însă, cercetătorii au raportat
grupuri uriașe de balene cu înotătoare în largul unei insule din Antarctica,
iar eu vreau să o filmez pe cea mai mare din istorie,
de la suprafață și din apă.
Fără îndoială, călătoria ne va prilejui o întâlnire și cu alte animale fabuloase.
Să filmezi în Antarctica e o provocare, chiar și în cele mai blânde condiții.
Apa e foarte rece, vântul bate puternic.
Dar adunarea balenelor căutată de noi nu are loc
într-un golfuleț protejat, la poalele unui munte,
ci în largul oceanului dezlănțuit.
Nu există refugiu în Oceanul Antarctic, unde vântul poate depăși 112 km/h,
stârnind valuri de peste 20 de metri.
Temperatura apei este puțin peste punctul de îngheț.
Un om ar putea supraviețui în ea doar preț de câteva minute.
Și asta nu e tot…
Iarna antarctică e pe cale să înceapă.
Pe zi ce trece, va fi tot mai frig, mai întuneric, vântul va fi mai aprig…
și primejdia omniprezentă.
Căpitanul vrea să plecăm în maximum 28 de zile.
28 DE ZILE RĂMASE
N-avem timp de pierdut.
Cheia succesului nostru este sursa de hrană.
Oceanul e imens, dar, dacă le găsim sursa de hrană,
ar trebui să găsim și balenele.
Pinguinii sunt primul nostru indiciu important.
Consumă aceeași hrană.
Nimic nu se compară cu sosirea într-o colonie de pinguini.
Este un asalt total asupra simțurilor.
Zgomotul, mirosul sunt inconfundabile. Și e foarte multă agitație.
Acestor pinguini le plac pietrele, chiar le adoră!
E atât de multă gheață în Antarctica, încât au nevoie de pietre pentru cuibărit.
Le folosesc pentru a-și face cuiburile.
Sunt doi aici, fug de colo colo…
apoi se întorc la cuiburile lor cu pietre.
Iată-l, acesta va lua o piatră chiar de aici…
Așa, frumoasă piatră a găsit!
Se întoarce la cuib.
Deși obiectivul nostru e o adunare mare de balene,
toate animalele de aici, pinguinii cu barbă,
otariile antarctice pe care le putem observa
în această colonie,
toate vor vâna împreună în apă.
Deși Antarctica este cel mai bun loc să filmezi animale gigantice,
nu poți s-apari, pur și simplu, cu camera, și s-apeși „înregistrare”.
Trebuie să plătești prețul de intrare.
Mai exact, să traversezi una dintre cele mai periculoase zone
de pe Pământ, între America de Sud și Antarctica,
Strâmtoarea Drake.
CU CINCI ZILE ÎNAINTE
Este o secțiune de 800 de kilometri de ocean violent și imprevizibil.
Nenumărate vase, mult mai mari decât al nostru, au dispărut
fără urmă în aceste ape.
Pentru căpitanul nostru Ben Wallis, cele mai simple sarcini
devin potențial fatale.
Ben trebuia să schimbe un bec pe catarg.
Cel mai rău e că o înclinare puternică
la nivelul bărcii
e și mai puternică în vârful catargului.
Cu valuri ca acestea și temperatura apei
puțin peste punctul de îngheț, dacă ai căzut peste bord,
ești pierdut.
Nu avem suficient timp să întoarcem
și să găsim persoana.
Hei!
- Totul bine? - E ca nou.
Suntem deja de câteva zile în strâmtoare, nu mă simt grozav,
dar m-am gândit că ar fi un moment bun să vă fac un tur al bărcii…
Să intrăm aici. E una dintre cabinele băieților.
Sunteți bine, băieți?
Aici este Tash care e… Are o slujbă foarte importantă.
Se ocupă de toate… filmările.
- Descărcarea merge bine? - Da. Grozav.
Aici trebuie să fim atenți, pentru că Will nu se simte
prea grozav. Ce faci?
Nu… nu vrea. Bine, să-l lăsăm în pace.
Și… avem ceva mișcare.
Sărmanul!
STRÂMTOAREA DRAKE - ANTARCTICA
După patru zile pe mare, vedem, în sfârșit,
Antarctica, Insula Elefantului.
Și suntem răsplătiți cu un semn că am venit în locul potrivit.
Uriașul acela este o balenă cu înotătoare, e prima pe care o vedem.
Pentru un animal absolut masiv,
nu prea se vede mare lucru de la suprafață,
așa că o să lansez drona să văd mai bine. Frumos!
Frumusețea aceasta este o balenă sudică cu înotătoare.
Giganții aceștia de 24 de metri pot trăi 90 de ani.
Sunt masive.
O femelă mare poate depăși 80 de tone, echivalentul a 16 elefanți africani.
Și pot fi rapide. Balenele acestea cu înotătoare au forma
unei torpile, sunt foarte aerodinamice.
Pot atinge viteze de până la 40 de kilometri la oră.
Balenele din Antarctica au o nuanță galben-portocalie specifică,
le face să pară puțin murdare. E dată de diatomee,
niște organisme microscopice care cresc pe pielea balenei.
Una dintre cele mai mari orori ale omului contra naturii
a ucis 750 de mii de balene cu înotătoare înainte ca vânătoarea comercială
să fie interzisă în 1986.
Deși erau în pragul dispariției, numărul lor pare să crească
și asta ne aduce aici.
24 DE ZILE RĂMASE
Mai întâi, trebuie să găsim un loc sigur să ancorăm, ceea ce nu e deloc ușor.
Insula Elefantului e complet expusă la furtunile violente
din Oceanul Antarctic.
În scurt timp, natura se dezlănțuie și ne arată la ce ne putem aștepta
prin aceste locuri.
La începutul acestei misiuni, ziceam că venim
să filmăm în cel mai dur loc din lume,
dar abia acum, că suntem aici, înțeleg cu adevărat
ce înseamnă asta! Nu putem face nimic în condițiile astea.
Va trebui să rămânem ancorați aici
până trece furtuna.
Deocamdată, nu mergem nicăieri.
Doar știința ne poate oferi o șansă cât de mică să găsim balenele,
să estimăm unde ar putea fi locurile în care se hrănesc.
Și am persoana perfectă să ne ajute cu asta,
Leigh Hickmott, expert de clasă mondială în balene.
Care crezi că vor fi zonele principale de interes?
Vedem unde se apropie izobatele.
Asta indică o scădere bruscă
a adâncimii apei.
LEIGH HICKMOTT - BIOLOG MARIN
Sunt zonele asupra cărora trebuie să ne concentrăm.
Leigh crede că aici avem cele mai mari șanse de succes,
în nord-vestul insulei, unde fundul mării se adâncește brusc cu sute de metri,
formând o prăpastie subacvatică abruptă.
Curenții oceanici de adâncime se lovesc
de acest perete și sunt împinși în sus,
purtând cu ei nutrienții care atrag creaturi mici,
care atrag creaturi mai mari, care atrag… mă rog, ați înțeles ideea.
22 DE ZILE RĂMASE
După două zile de așteptare, furtuna trece
și ard de nerăbdare s-o iau din loc.
Trebuie să ne testăm planul și să găsim niște balene în zona
pe care am numit-o Colțul nord-vestic.
Și am pornit! Poate azi e ziua cea mare.
Am ridicat ancora, am pornit la drum.
Vântul pare destul de puternic, dar trebuie să riscăm.
Condițiile par să se schimbe la fiecare cinci minute.
Sperăm că vom găsi balenele.
Dar imediat ce ieșim în larg, apa devine agitată.
Apa nu e deloc liniștită. E o hulă puternică.
Pe lângă provocarea de a încerca să găsim balene cu valurile astea,
mai trebuie să putem lansa și o barcă la apă
pentru scufundări, să lansăm drone,
ceea ce e… Nu va fi ușor deloc.
Va trebui să ne bizuim pe GPS și pe sonda de adâncime
să ne ducă în zona corectă.
Am urmărit sonda de adâncime
și, pe măsură ce ieșim mai mult în larg, adâncimea
a tot crescut câte puțin.
Și dintr-odată, în ultimele minute,
a crescut brusc,
ceea ce indică o prăpastie subacvatică uriașă.
E timpul să aflăm dacă teoria noastră
despre locația hranei balenelor se confirmă.
Chiar acolo.
E clar foarte multă agitație.
Foarte multe păsări, albatroși, petrei, brăzdează cerul.
- Multe păsări… - Balene!
Uite o balenă.
Uite încă un jet acolo, frumos.
Începem să vedem primele balene.
Două.
Da, o săritură mare.
Am văzut multe jeturi separate ieșind din apă
și, dintr-odată, în față, sunt cel puțin zece balene.
Leigh, ce zici?
Uitați-vă câte jeturi!
E o ușurare să văd asta!
Ia te uită!
Se pare că am ajuns unde trebuie, dar, pentru a filma adecvat,
vreau să folosesc toate camerele profesionale…
și e clar că n-avem cum să facem asta acum.
Condițiile sunt prea dure.
Așadar, nu vom putea intra în apă,
nici să lansăm drona.
Dar cu siguranță am găsit locul…
Acum să vedem dacă ne ajută și vremea.
Dar vremea nu ne ajută.
Ne luptăm cu vântul de 60 de kilometri la oră și cu valurile învolburate.
Condițiile se schimbă complet la câteva ore…
și se înăspresc în câteva minute.
Suntem nevoiți să ne adăpostim.
Simt cum efectele adrenalinei uriașe de adineauri încep să dispară.
De obicei, când filmezi animale sălbatice,
marea variabilă este dacă ele vor face sau nu ce te aștepți,
iar în acest caz am văzut clar că o făceau!
Astăzi vremea ar fi trebuit să fie bună,
dar s-a înrăutățit atât de repede, încât acum trebuie să fugim
și să așteptăm un interval propice.
Va trebui să se alinieze multe planete
ca s-avem o șansă infimă de reușită.
Conform prognozei meteo, ne așteaptă o nouă furtună,
așa că mergem spre sud, către o mică insulă numită Gibbs,
unde căpitanul crede că vom putea ancora.
INSULA GIBBS
Trebuie să ne adăpostim și să așteptăm condiții prielnice
pentru o nouă căutare.
Chiar după colț, aici, am descoperit o uriașă
colonie de pinguini cu barbă. Sunt toți aici, pe acest versant.
Sunt foarte mulți petrei gigant, un prădător periculos
care se hrănește cu leșuri, se înfruptă din niște pinguini.
E posibil să fie și alți prădători aici.
Ar putea fi un loc bun să aflăm ce se întâmplă.
Mă îndrept spre uscat, ca să explorez colonia neașteptată de pinguini.
Prezența lor ar putea fi un indiciu care să ne ducă spre balene.
Pinguinii cu barbă se numesc așa din cauza liniei negre
de sub bărbie. Sunt cunoscuți și drept
pinguinii „sfarmă piatră” din cauza sunetelor asurzitoare pe care le scot.
Sunt păsări foarte sociabile care se adună pe uscat
în colonii uriașe pentru a cuibări.
S-au raportat peste un milion de împerecheri într-o singură colonie.
Depun eforturi considerabile pentru a-și face cuiburile la înălțime.
Sunt foarte mulți pinguini aici!
După fiecare dâmb, după fiecare colț,
sunt alți și alți pinguini cu barbă.
Cred că sunt zeci de mii de păsări aici.
Arată cât de multă hrană trebuie să fie
în ocean pentru toate aceste guri.
Nu există hrană pentru pinguini pe uscat. În fiecare dimineață, se aliniază
ca niște mii de navetiști la ora de vârf pentru a sări în apă.
E o scenă uimitoare, așa că o să mă instalez pe mal,
dar trebuie să fim cu ochii în patru și la ceilalți „localnici”.
Nu au prădători naturali pe uscat și contactul cu omul e aproape inexistent,
așa că aceste otarii antarctice nu cunosc teama de om.
Bine, hei!
Ajunge! Hai, du-te!
Ele sunt cele neastâmpărate. Hei, pleacă!
Trebuie să le amintim că nu suntem jucării de cauciuc.
Așa, vezi-ți de drum! De obicei, sunt destul de ascultătoare.
Când acești pinguini ajung la adâncimi mai mari,
vânează aceeași hrană ca balenele.
Krillii, crustacee similare crevetelui, formează roiuri cu milioane de exemplare.
Pentru a prinde krilli, din păsările stângace, care nu pot zbura, pinguinii
se transformă în ninja subacvatici rapizi.
V-am spus că suntem aici să filmăm
un grup mare de balene, dar acești pinguini
și otariile au un rol la fel de important
în marele spectacol al hrănirii…
În plus, chiar îmi plac pinguinii.
Văzută cu drona, dimensiunea acestui exod e uluitoare.
Pinguinii aceștia n-au o viață ușoară.
Priviți-l pe micuțul de aici…
E nevoit să depășească mai multe obstacole în fiecare dimineață
doar ca s-ajungă în apă.
Și acesta este doar începutul.
Par destul de reticenți în a intra în apă, probabil sunt prădători
pe lângă stânci.
Nimeni nu vrea să facă primul pas.
Comportament clasic al prăzii, se simt în siguranță când sunt mai mulți.
Se pare că… vor intra totuși. Da, au pornit.
Ne uitam la pinguini cum sar în apă,
păreau foarte agitați și ne-am dat seama de ce.
Am văzut capul unui leopard de mare.
Da, era chiar acolo.
Dădea târcoale pe lângă stânci, așteptând ca pinguinii
să sară în apă și să prindă unul.
Leopardul de mare va profita de faptul
că pinguinii sar în apă.
Hula e puternică, valurile se sparg aprig.
În ciuda dimensiunii mari, sunt incredibil de agili în apă.
Au un cap uriaș, ochi mari și fălci cu dinți puternici.
Această femelă adult ne oferă o demonstrație înfiorătoare a abilităților
care o fac un vânător atât de periculos.
Felul în care își scutură prada poate părea crud,
dar nu au dinții ascuțiți ai rechinilor.
Doar așa își pot mărunți hrana
suficient de mult pentru a o înghiți.
Vremea se înrăutățește,
dar nu putem rata șansa de a vedea un leopard de mare vânând.
E timpul să ne echipăm și să ne avântăm în apele glaciale pentru prima dată.
Pregătirea unei filmări subacvatice aici nu e prea distractivă.
Te expui unor temperaturi foarte mici, dar cred că va merita.
Și acum frigul extrem.
Repede, repede.
Folosesc un costum umed…
să fiu mai agil decât într-unul uscat.
Dar apa intră și prin cel mai gros costum umed.
Apă teribil de rece.
Nu m-am mai scufundat în Antarctica.
Mă tem puțin de impactul inițial.
Le-ai prins?
Este puțin descurajator. Apa are minus un grad Celsius,
circa 30 de grade Fahrenheit.
Încerc să mă încurajez
cu ideea că omul nu e prada naturală a unui leopard de mare.
Dar știu și că femela asta ne poate ucide foarte ușor
dacă vrea s-o facă.
În 2003, un cercetător a fost tras sub apă, mușcat
și înecat de un leopard de mare în apele Antarcticii.
E atât de frig, încât am cam 20 de minute în apă, înainte ca temperatura internă
să înceapă să scadă periculos de mult. Trebuie să mă mișc rapid.
E zona periculoasă pentru pinguini. Aici sar
de pe stânci și pornesc spre larg.
Vin cu viteză mare de pe stânci, pentru a se asigura
că trec cât mai repede de această zonă.
Leopard de mare!
Acela…
e cel mai negru coșmar al unui pinguin.
Leoparzii de mare pot cântări dublu față de un leu mascul…
dar seamănă mai mult cu un balaur.
E uriașă.
Încetează!
E cam supărată.
Trebuie să fim cu ochii în patru.
Suntem bine, dar trebuie să ne asigurăm că nu se obrăznicește.
Se întoarce.
Nu! Nu mușcăm!
Te rog, nu-mi zgâria capacul de sticlă.
Toată scrutarea și mușcăturile… Nu vrea să ne mănânce,
ci să-și dea seama ce suntem.
Fiindcă suntem o enigmă pentru ea.
Probabil n-a văzut niciodată un om.
E atât de șireată!
Știe exact în ce parte ne uităm
și vine mereu prin spate.
Vedeți cum apare și dispare în hulă,
folosind valurile și stâncile ca acoperire?
Bine, asta a fost deja prea mult.
Acum ignoră pinguinii și ne acordă mult prea multă atenție nouă.
Dan, e timpul să ieșim.
Mersi!
A fost incredibil!
Își folosește colorația naturală lângă stânci...
DAN BEECHAM FILMĂRI SUBACVATICE
…și în apa învolburată, iar pinguinii n-o văd
decât când e prea târziu.
Știe că e în locul potrivit și probabil de aceea
a devenit agresivă cu noi. Știe că e un loc perfect de vânat
și probabil îl apără de alți leoparzi de mare.
Deja își dorea să vâneze din nou,
era timpul să plecăm.
Cred că am ieșit la timp.
- Da, bună decizie. - Deja devenea puțin dubios…
Pinguinii care reușesc să treacă de zona mortală
își îmbunătățesc foarte tare șansele de reușită.
Viteza și agilitatea le oferă avantaj în apă…
Și sunt liberi să se avânte în larg pentru a vâna krilli,
hrană pentru ei și pentru pui.
18 ZILE RĂMASE
Și e timpul să ne întoarcem și noi la vânătoarea acelorași krilli.
Dar, în Colțul nord-vestic, vremea tot nu e prietenoasă.
Pentru că vântul își tot schimbă direcția, trebuie să ne continuăm vânătoarea
pentru a găsi un loc în care să ancorăm la noapte.
Ce de oase de balenă!
Adesea uit că Antarctica
a fost locul unuia dintre cele mai mari masacre ale lumii sălbatice,
dacă nu chiar cel mai mare din istorie. Milioane de balene au fost măcelărite
pentru grăsimea lor, ingredient pentru margarină și săpun.
Acesta cred că este maxilarul.
E uriaș!
Adesea mă întristează cruzimea noastră, a oamenilor,
ca specie, dar după interdicția vânătorii de balene în scop comercial
în anii '80, balenele au început să-și revină
spectaculos și s-au raportat
cifre care nu s-au mai văzut de decenii în largul acestei coaste.
Asta ne aduce aici, asta căutăm.
După ce am văzut aceste oase, sunt și mai hotărât
să găsesc grupul de balene,
să aflu dacă numărul balenelor cu înotătoare chiar a crescut.
14 ZILE RĂMASE
Timpul nu e de partea noastră,
dar apa e mai calmă, cerul e senin… oarecum
și am găsit balene cu înotătoare.
Nu e chiar gruparea pe care-o căutam, dar suficient ca biologul nostru marin
să atașeze emițătoare prin satelit.
Ele îl vor ajuta să le studieze comportamentul,
iar eu sper să ne ducă la sursa principală de hrană.
Datele pe care vrem să le obținem sunt complet noi.
Vrem să știm unde se duc animalele astea
când pleacă de aici.
Care sunt traseele migratoare? Unde-și aduc puii pe lume?
Sarcina mea este să fac o identificare foto, să găsesc
posibile semne distinctive pe spate sau înotătoarea dorsală.
Bine, Dave, ești gata?
Atașarea emițătoarelor are reguli de autorizare foarte stricte,
pentru a nu stresa balenele.
Delicat.
Se apropie ușor, discret, pentru a se asigura
că animalul este calm și relaxat, ca să poată ținti direct.
Emițătoarele sunt inofensive pentru aceste animale masive,
dar tot mă uimește autocontrolul lui Leigh.
Nu vrea să tragă săgeata până nu țintește perfect.
Ușor… Dacă înotătoarea ar fi mai la suprafață…
A fost foarte aproape.
- A fost foarte aproape. - Credeam că o să tragi.
Gata, așa!
E mult mai dificil decât credeam.
Gata, apropie-te.
Săgeata din titan pe care se află emițătorul trebuie să ajungă
la baza înotătoarei, nu pe corpul balenei,
ca să rămână atașat când balena se scufundă.
Gata, apropie-te.
Da! Am atașat emițătorul. Genial, vă mulțumesc tuturor!
Emițătorul ar trebui să transmită regulat date
despre mișcările balenei colegului Leigh din Germania.
Cu acele date, sperăm să ne putem îndeplini obiectivul.
Emițător atașat!
Dar în următoarele zile…
10 ZILE RĂMASE
…condițiile se înrăutățesc.
7 ZILE RĂMASE
4 ZILE RĂMASE
Zilele se scurg, făcând loc îndoielii.
3 ZILE RĂMASE
Nu prea avem noroc aici, suntem biciuiți
zilnic de vânturi furioase, ploaie, zăpadă.
E greu de întrezărit o acalmie care să ne permită să filmăm.
Presiunea s-a instalat.
Dar există o fărâmă de speranță.
Unul dintre emițătoarele lui Leigh raportează activitate intensă
lângă zona unde am ancorat.
2 ZILE RĂMASE
Tocmai am ridicat ancora și, pentru prima dată, de zile întregi,
e senin, nu e ceață, vântul nu bate prea tare,
condițiile sunt bune.
Și imediat, la orizont,
văd niște jeturi săltărețe.
Arată ca niște mici explozii în apă,
dar noi știm că nu sunt explozii.
Așa că mergem cu toată viteza în acea direcție.
E marea noastră șansă.
Toate pregătirile, toate căutările ne-au adus aici.
Mereu e cel mai stresant moment.
Nu știu de câte luni, poate chiar ani,
mă gândesc la acest moment.
Să înceapă distracția!
Este incredibil! Păreau a fi multe balene
de la nivelul apei,
dar acum că le văd cu drona, dimensiunea este…
absolut uluitoare. Sunt balene peste tot.
Toate jeturile sunt iluminate de soare,
cu Insula Elefantului în fundal…
Trebuie să ținem barca la o distanță sigură de grup,
dar, cu drona, pot ajunge chiar în mijlocul acțiunii
și pot filma acea tehnică extraordinară de hrănire.
Sunt una lângă alta, vor sări,
accelerează, lovesc tare cu coada.
E fenomenal!
Acum filtrează, așa că pe maxilarul superior
au fanoane mari, niște lame similare firelor de păr,
și sunt din cheratină, ca unghiile sau părul nostru.
Se folosesc de elasticitatea acelei guri imense
și de limba uriașă pentru a elimina apa
prin acele fanoane care acționează ca un filtru
și a reține tot krillul.
Cred că este una dintre cele mai extraordinare adaptări,
să treci de la o formă subțire, de torpilă,
la un balon uriaș, în doar câteva secunde.
Nu cred!
Iată și o balenă cu cocoașă.
O recunoști după înotătoarele pectorale uriașe.
Cele ale balenei cu înotătoare sunt mult mai mici.
Credeam că balena cu cocoașă e pui, dar nu este.
E adult, dar balenele cu înotătoare
sunt mult mai mari.
Se văd albatroșii, balenele, pinguinii, otariile…
E o petrecere uriașă aici.
Să vezi acest spectacol al balenelor cu drona, e una.
E senzațional, poți înțelege anvergura,
dar ești detașat, nu e prea intim.
Ca să văd realmente ce se întâmplă,
trebuie să intru în apă.
Deși temperatura atmosferică a crescut,
apa e, practic, congelată și hula se întețește.
Ai grijă.
Odată intrați în apă, vom fi loviți de curenți puternici
care se ridică din adâncuri.
E cel mai periculos moment al întregii misiuni.
Trebuie să ne scufundăm corect.
Suntem în larg, în hulă,
trebuie să fim atenți.
Marele pericol e să ne pierdem. Calum
ne va semnala mie și lui Dan poziția sub apă.
De-aici căciula portocalie stupidă,
să-l putem repera.
- Cam dur. - Dur, dar adevărat.
Balenele sunt animale mari, inteligente,
dar acum se hrănesc.
Trebuie să fim atenți.
Balenele cu înotătoare sunt protejate prin lege. Nu e permis
să te apropii de ele.
Trebuie să ne poziționăm corect și să le lăsăm să vină la noi.
Dar nu e ușor când se mișcă atât de repede și se scufundă atât de adânc.
Scafandrii sunt în apă.
Sub apă, oceanul pare și mai mare și pustiu.
Trebuie să citești indiciile, ca să ai vreo șansă să fii unde trebuie.
Ghiciți cine e aici să ne îndrume?
Prietenii noștri, pinguinii cu barbă, sunt experți în detectarea krillului.
Sub noi este un banc uriaș de șalău marmorat, foarte rar,
care se-avântă din adâncuri pentru a se alătura petrecerii.
Apoi, krillii încep să roiască din nou.
Par mari și de la suprafață, dar, sub apă, balenele cu înotătoare
sunt absolut imense.
După atâtea căutări,
nu pot să cred că stau lângă una.
E o lecție de modestie să te gândești că pot trăi 90 de ani
și că balena aceasta trăia poate în perioada vânătorii,
când această specie era masacrată de om…
Dar nu simt ostilitate…
doar curiozitate.
La fiecare săritură, o balenă înghite o cantitate de apă și krill
cam de dimensiunea unui autobuz școlar.
Pentru o perioadă scurtă, își dublează dimensiunea.
Balena cu înotătoare poate prinde 10.000 de krilli dintr-odată
și poate înghiți până la două tone pe zi.
Au nevoie de o cantitate uriașă de energie pentru a alimenta acest corp uriaș.
A fost fabulos! De nicăieri, a țâșnit o balenă cu înotătoare uriașă …
Desigur, tocmai se hrănise, și a țâșnit pe lângă mine
cu gura complet umflată. Avea o gură uriașă!
A trecut pe lângă mine și mă gândeam:
„Trebuie să apară și coada în curând”,
dar i-a luat o veșnicie să treacă.
Balenele acestea par mari din barcă,
la fel și din dronă, dar e cu totul altceva
când ești la câțiva metri de una complet umflată…
Cel mai amuzant, când m-am uitat în sus să-l reperez pe Calum,
l-am văzut înconjurat de petrei gigant și albatroși,
toți crezând că e un leș care plutește la suprafață, din care se pot înfrupta.
Nu e prea distractiv.
Pe parcursul după-amiezii, spre uimirea noastră,
numărul lor continuă să crească.
Noroc!
N-am mai văzut un spectacol atât de grandios pe un monitor.
Pentru fiecare balenă pe care o vedem la suprafață,
trebuie să mai fie cel puțin trei sub apă.
E greu de înțeles că am ucis 750.000 de balene cu înotătoare,
aducând specia în pragul dispariției.
Acest lucru conferă și mai multă intensitate spectacolului.
Mai important, studii noi au demonstrat
rolul crucial al acestor giganți în captarea și reciclarea carbonului.
O populație prosperă de balene conferă beneficii imense
nu doar acestor ape îndepărtate, ci și întregii planete.
Din această filmare, cercetătorii estimează că peste 300 de balene
se hrăneau în această grupare.
Este cel mai mare grup de balene cu înotătoare filmat vreodată.
Sunt foarte emoționat, pentru că știu că sunt foarte norocos
să am șansa să colind lumea, să filmez spectacolul uluitor al lumii sălbatice.
Momentan, oriunde merg,
viața sălbatică pare în dezavantaj,
dar aici e diferit. Priviți!
Asta se întâmplă când protejezi natura sălbatică.
Dacă-i dai această șansă, se va reface la dimensiuni inimaginabile.
E o zi pe care n-o voi uita prea curând.
ACTUALIZARE…
Până la expediția noastră, nimeni nu știa exact
unde mergeau balenele cu înotătoare după ce se hrăneau în apele Antarcticii.
Emițătoarele atașate au arătat, pentru prima dată, că migrează
spre coasta vestică a Americii de Sud.
Oare acolo se înmulțesc?
Din păcate, semnalul emițătoarelor s-a pierdut
și aceasta e o întrebare la care vor răspunde studii viitoare.
Subtitrarea: Cristina Pintecan