GIBBS Ö ANTARKTIS
LUFT: 2°C / 35F HAV: -1.7°C / 29F
Dykare i vattnet.
Det här är farozonen. Det är här predatorerna ruvar.
Sjöleopard!
Sluta. Bit inte.
Vi måste vara på vår vakt här.
Är du redo?
Jag heter Bertie. Jag arbetar med att filma djur...
Det där är ingen vanlig jakt.
...och jag tar mitt jobb på stort allvar!
Du, jag försöker filma pingviner. Nu missade jag det!
Det där var rätt nära.
Jag vill berätta djurens historier i en värld under snabb förändring.
Det där lät som en stor spricka!
Det här är mina äventyr.
1450 mil från mitt hem i England ligger jordens kallaste kontinent.
ANTARKTIS
VI har tagit oss till Antarktis!
Titta på dessa stora isiga berg vid världens ände.
Herregud!
Det iskalla havet är hem till en blandad skara av fantastiska djur
och jag är här för att filma ett av de största som levt på vår planet...
Den stora sillvalen.
Dubbelt så lång som en Greyhound buss, lika tung som ett fullpackat charterplan.
De färdas hundratals mil över världshaven.
Sillvalen var på gränsen till utrotning efter årtionden av valjakt
och arten är fortfarande rödlistad som sårbar.
Men under de sista åren har forskare rapporterat
att stora samlingar av sillval har siktats nära en enslig ö utanför Antarktis.
Jag vill filma historiens största valsamling,
både över och under vattenlinjen.
Och vi kommer dessutom få se andra storslagna djur under vår resa.
Det är en enorm utmaning att filma i Antarktis oavsett tidpunkt;
iskallt vatten och vindar som viner.
Men valsamlingen som vi letar efter
håller inte till i en liten skyddad vik i lä av ett berg.
Den sker på den tuffaste biten av ocean på hela jorden.
Det finns inget skydd på Södra ishavet,
där vindarna kan nå upp till 31 m/s
och piska upp vågor på drygt 20 meter.
Och med havstemperaturer runt nollan,
handlar en människas överlevnad om minuter i vattnet.
Vi har en faktor till:
Antarktis vinter står för dörren,
och för varje dag vi är här
kommer det att bli kallare, mörkare, stormigare...
och allt farligare.
Vår skeppare vill åka härifrån om 28 dagar.
28 DAGAR KVAR
Klockan tickar.
Nyckeln till framgång handlar om tillgång till föda.
Havet är enormt, men om vi kan hitta valarnas föda,
så borde vi hitta valarna.
Och pingviner är vår första stora ledtråd.
De äter samma mat.
Det finns inget som liknar en pingvin-koloni.
Det är en total attack på sinnena.
Volymen är hög, det luktar och det är så mycket på en gång.
De här pingvinerna älskar stenar, de älskar dem!
Antarktisk är så isigt att pingvinerna behöver kala klippor att ruva på.
Och de använder sten för att bygga sina bon.
Ni kan se hur det springer runt några här...
som ilar tillbaka till boet med sten.
Här kommer en. Han kommer att ta en sten härifrån...
Sådär, den var fin.
Tillbaka till boet.
Vårt huvudmål är att hitta för ansamlingen av valar,
men alla djur här: hakremspingvin
och antarktisk pälssäl som springer omkring här i kolonien -
alla kommer att vara ute i havet och jaga tillsammans.
Antarktis må vara bästa stället att filma enorma djur på,
men man kan inte bara dyka upp med en kamera och trycka på knappen.
Man måste betala inträdesbiljett först.
Man måste korsa ett av jordens dödligaste farvattnen
som ligger mellan Sydamerika och Antarktis:
Drakes sund.
5 DAGAR TIDIGARE
Det är en 800 kilometers sträcka av våldsamt och oberäkneligt hav
och otaliga skepp större än vårt,
har gått förlorade här utan spår.
För skeppare Ben Wallis blir även de enklaste jobb livsfarliga.
Ben behöver byta en lampa i masten.
Det värsta är att en stor rullning här nere på däck,
blir ännu större i på toppen av masten!
Med såna här vågor och havstemperaturer strax över nollan...
skulle man ramla överbord här kommer man inte att överleva.
Vi skulle inte hinna att vända båten och åka tillbaka för att hitta dem.
Se där!
-Allt väl? -Lampan är som ny igen.
Vi är några dagar in i seglatsen och jag mår rätt illa.
Men jag tänkte att det kunde passa att ge er en liten tur runt båten, så...
Vi går in här. Här är en av killarnas hytter.
Hur mår ni, grabbar?
Härinne har vi Tash. Hon har ett viktigt jobb.
Hon sköter allt bildmaterial...
-Går det bra att ladda ner? -Toppen.
Nu måste vi ta det lugnt för Will mår inte helt kanon.
Hur mår du, kompis?
Nej. Inget vidare. Då låter vi honom vara.
Och... Nu hände det något.
Oj då.
DRAKES SUND ANTARKTIS
Efter fyra dagar till sjöss, får vi en första glimt av Antarktis:
Elefantön.
Och vi belönas med ett tecken att vi kommit till rätt ställe.
Den där jätten är en sillval. Vår första sillval!
För ett djur som är så enormt stor,
ser man inte mycket av kroppshyddan från havsytan.
Därför skickar jag upp drönaren för att få en bättre överblick. Tackar.
Den här skönheten är en sydlig sillval.
De här jättarna på 24 meter kan leva i 90 år.
De är helt enorma.
En stor hona kan väga över 80 ton, det är ungefär 16 afrikanska elefanter.
Och de kan simma snabbt.
Sillvalen är formad likt en torped, strömlinjeformad till max.
De kan nå upp till 40 kilometer i timman.
Dessa valar i Antarktis har en underbar gulorange ton
som får dem att se lite smutsiga ut. Det är kiselalger.
Det är mikroskopiska organismer som lever på valens hud.
Under ett av människans största brott mot naturen
dödades en trekvarts miljon sillvalar innan kommersiell valfångst förbjöds 1986.
Efter att ha varit nära utrotning har beståndet börjat återhämta sig
och det är därför vi är här.
24 DAGAR KVAR
Först måste vi hitta en trygg plats att ankra på,
vilket är lättare sagt än gjort.
Elefantön är helt utelämnad åt Ishavets våldsamma stormar.
Det dröjer inte länge förrän vi får en försmak av
vad vi kan vänta oss från vädret här ute.
Jag började resan med att säga att vi skulle åka
till världens svåraste plats att filma på.
Men det är först nu när vi är här som innebörden av det slår mig!
Vi kan inte göra någonting i det här vädret.
Vi får bara hänga kvar här i ankaret tills stormen passerat.
Vi kan inte ta oss någonstans just nu.
För att ha en chans att spåra valarna måste vi gå vetenskapligt till väga:
vi måste förutsäga var deras matställen är.
Som tur är har jag med rätt person:
Leigh Hickmott, en världsledande expert på valar.
Var tror du kommer att vara våra primära områden?
Vi ska titta efter var djupförhållandena närmar sig varandra,
det vill säga att det går från djupt till väldigt grunt vatten i snabb följd.
LEIGH HICKMOTT VALBIOLOG
Det är de områdena som vi vill fokusera på.
Leigh menar att vår bästa chans är här.
Nordväst om ön dyker havsbottnen plötsligt ner hundra meter
och bildar en brant klippa under vattnet.
Djuphavsströmmarna bryts mot klippan och slungas uppåt,
och för med sig näringsämnen som drar till sig små djur,
vilket drar till sig större djur, som drar till sig... Ja, ni förstår.
22 DAGAR KVAR
Efter ha legat för ankar i två dagar bedarrar stormen
och jag är otålig att få komma ut.
Vi måste testa vår plan och hitta några valar i området
som vi kallar det nordvästra hörnet.
Då ger vi oss av. Kanske är idag vår dag.
Ankaret är lossat och vi ger oss ut.
Det ser blåsigt ut därute men det kan inte hjälpas.
Förhållandena verkar ändras var femte minut.
Vi håller tummarna för val.
Men så fort vi är ute från land stöter vi på hårt hav.
Det är inte platt, det kommer bränningar på babord sida.
Det blir en utmaning att hitta valar i alla dessa bränningar,
men att dessutom kunna sjösätta den lilla båten
som vi ska dyka från och skicka ut drönare.
Ja, det här kommer verkligen att vara en utmaning.
Vi måste lita på vår GPS och ekolod för att hitta rätt område.
Vi har tittat på vårt ekolod,
och ju längre vi kommer från land har havsbotten sakta krupit neråt.
Under de senaste minuterna har den plötsligt börjat störtdyka,
så vi måste ha nått fram till en stor undervattensklippa.
Dags att se om vår teori angående valfödan kommer att hålla.
Precis där.
Vi ser en hel del fågelaktivitet, albatross och brokpetrell flyger omkring.
-Vi ser många... -Valar!
Vi har en val.
En till som blåser. Fint.
Vi har börjat se valar, våra första valar.
Två.
Ett stort utfall.
Wow.
Vi har sett massor av individuella blås,
och så plötsligt är det minst tio valar.
Leigh, vad tror du?
Titta på så många blåsningar!
Vilken lättnad det är att se.
Nu så!
Vi verkar vara på rätt ställe men för att kunna filma ordentligt,
vill jag kunna använda alla vår specialkameror
och det går inte just nu.
Det är för hård sjögång.
Jag inte kan komma ner i vattnet och drönaren kan inte flyga.
Men vi har helt klart hittat rätt plats...
nu behöver vi bara få vädret att samarbeta.
Men vädret samarbetar inte.
Vi möts av vindar på 28 meter per sekund och vågorna tornar upp sig.
Väderförhållanden ändras varannan timma.
På ett par minuter är det alltför illa.
Vi tvingas vända och hitta skydd.
Jag känner mig rätt nere efter en sån stor adrenalinkick.
Vanligtvis när man filmar djur,
så är den stora variabeln om djuren kommer att göra sin grej
och här kunde vi se att de gjorde det!
Och idag skulle vi ha en lucka i stormen,
men vädret försämrades så fort igen att vi tvingades att fly
och måste vänta på en ny lucka.
Vi behöver en viss hjälp från ovan,
om vi ska kunna klara detta.
Enligt väderrapporten ska det komma en storm till i kväll,
så vi kör söderut till en liten ö som heter Gibbs
där vår skeppare tror det är bra att kasta ankar.
GIBBS Ö
Vi behöver hitta ett gömställe och vänta på rätt förhållanden
innan vi kan leta efter valarna igen.
Vi har just rundat ett hörn och upptäckt en monsterkoloni av hakremspingviner.
De täcker hela bergssidan.
Det finns en mängd av jättestormfågel, som är en stor rovfågel.
De sliter isär några pingviner,
vilket betyder att det nog finns fler predatorer här.
Det här kan vara ett bra ställe för att se vad som pågår.
Jag ska ta mig iland för att undersöka en oväntad pingvinkoloni.
Att de befinner sig här kan leda oss i rätt riktning mot valarna.
Hakremspingvinen har fått sitt namn från det svarta bandet
som går under deras haka och ibland kallas de också
för stenkrossarpingvin på grund av sitt gälla skrik.
De är sällskapliga fåglar som går iland i stora antal för att bygga bon.
Över en miljon ruvande par har dokumenterats i en enda koloni.
De jobbar hårt för att klättra upp och bygga ett bo med sjöutsikt.
Det är så många pingviner här!
För varje krön vi passerat och varje hörn som vi rundat,
så ser vi bara ännu mer hakremspingviner.
Det måste vara tiotusentals fåglar här.
Alltså måste det finnas mycket mat
här i havet för att kunna mätta alla dessa munnar.
Det finns ingen pingvinmat på land, så varje morgon köar de
likt tusentals pendlare i rusningstrafik för att få dyka ner i havet.
Det är en otrolig scen och jag tänker rigga upp kameran vid stranden.
Men vi behöver hålla ett öga för andra lokalinvånare.
De har inga naturliga predatorer på land och knappt någon kontakt med människor,
så den antarktiska pälssälen har inte lärt sig att vara rädd för människor.
Okej! Hördu!
Det där är nära nog. Nej, fortsätt du.
De här är de busiga. Hördu, backa.
Man måste påminna dem om att vi inte är en tuggleksak.
Fortsätt nu. Varsågod. De lyder oftast.
När hakremspingvinerna kommer in i djupare vatten,
letar de efter samma föda som valarna.
Krill – ett litet räkliknande kräftdjur som lever i stora stim av flera miljoner.
För att fånga krillen förvandlas pingvinerna
från klumpiga vaggande fåglar som inte kan simma...
till torpedliknande undervattensninjor.
Jag sa att vi var här för att filma en stor valsamling
men alla pingviner och pälssälar har en lika stor roll i matspektaklet...
Dessutom gillar jag verkligen pingviner.
Från drönaren ser man vilken enormt uttåg det är.
Det är ett hårt liv att vara en av dessa pingviner.
Titta på den här lilla killen.
Han måste ta sig över en mängd hinder varje morgon
bara för att komma i vattnet.
Och det här är bara början.
De verkar rätt nervösa att hoppa i.
Predatorerna ligger kanske på lur i vattnet vid klippan.
Ingen som vill göra första rycket.
Klassiskt bytesbeteende: Tryggare i grupp.
Det ser ut som... de tänker göra det.
Nu så.
Vi såg på pingvinerna som strömmar ner i vattnet.
De verkade så nervösa och vi har listat ut varför.
Vi såg precis en jättestor sjöleopard.
Ja. Den var precis därinne.
Den smög vid klippan och väntade på att pingvinerna skulle hoppa i
så han kunde hugga en.
Sjöleoparden kommer att dra nytta av att pingvinerna är på väg att hoppa i.
Det är många bränningar och skvalp.
För att vara ett så stort djur är de väldigt smidiga i havet.
Ett stort huvud, stora ögon och kraftiga käkar och tänder.
Den fullvuxna honan ger oss en ruggig uppvisning
av vad som gör henne en så dödlig jägare.
Att kasta sitt byte av och an ser illa ut
men de saknar hajens sågtandade tänder,
och det här är enda sättet som de kan bryta ner maten
till mindre bitar som de kan svälja.
Vädret börjar att försämras igen
men en jagande sjöleopard är för bra för att missa.
Det är dags att dra på sig dräkten och prova Ishavet för första gången.
Att filma under vatten här har inte en så kul uppladdning.
Det handlar mest om att bli kall. Men det kommer att vara värt det.
Nu till det verkligt kalla.
Snabba ryck.
Jag använder en våtdräkt
så att jag kan vara mer rörlig än i en torrdräkt.
Men även den tjockaste våtdräkten släpper in vatten.
Iskallt vatten.
Jag har aldrig dykt i Antarktis innan,
och jag är lite orolig över hur det kommer att kännas att hoppa i.
Har du den?
Det känns lite skrämmande. Vattnet är en minusgrad,
ungefär 30 grader Fahrenheit.
Jag försöker trösta mig själv
med vetskapen om att människan inte är sjöleopardens naturliga byte.
Jag är också medveten om att honan kan dräpa oss utan svårigheter
om hon så önskar.
År 2003 drogs en forskare under vattnet och blev biten av en sjöleopard
och drunknade i Antarktis hav.
I den här temperaturen har jag 20 minuter på mig innan min bastemperatur
börjar att dippa till farligt låga nivåer. Jag måste jobba snabbt.
Det här är pingvinernas riskzon.
Det är här de hoppar av klippan och beger sig ut till sjöss.
De skjuter ut från klipporna i hög fart
för att se till att de tar sig bort härifrån så fort som möjligt.
Sjöleopard.
Det här...
...är en pingvins värsta mardröm.
Oj.
Sjöleoparderna kan vara dubbelt så tunga som en lejonhanne...
men de liknar mer en drake.
Hon är enorm.
Sluta!
Hon är lite bitsk.
Vi måste vara på vår vakt.
Vi är okej men vi måste se till att hon inte tänker busa för hårt.
Hon återvänder.
Nej! Bit inte!
Repa inte min fina glaskupol, snälla.
Det är så mycket bett och gapande. Hon försöker inte att äta oss,
utan bara förstå vad vi är eftersom vi är totalt främmande.
Hon har antagligen aldrig sett en människa innan.
Hon är så lurig.
Hon vet exakt vilket håll vi tittar åt
och så smyger hon upp bakom oss.
Ni ser hur hon dyker upp och försvinner in i dyningarna
och använder vågor och stenar för att dölja sig.
Okej, det var ett utfall för mycket.
Nu struntar hon i pingvinerna och ägnar sig för mycket åt oss.
Dan, det är dags att dra.
Tack, kompis.
Det där var galet!
Hon använder sig av sin naturliga färg vid klipporna...
UNDERVATTENSFILMARE
...och ihop med det skummande vattnet,
ser inte pingvinerna något förrän det är för sent.
Så hon är precis på rätt plats och därför började hon trilskas med oss.
Hon har en fantastisk jaktpass där
som hon säkert försvarar mot andra sjöleoparder.
Hon ville fortsätta att jaga och det var dags att vi gav oss av.
Vi stack vid rätt tidpunkt
-Ja. Bra beslut. -Det började bli lite "Oj, okej.."
De pingviner som lyckas att ta sig förbi dödszonen
ökar sina odds rejält.
Deras snabbhet och vighet ger de ett försprång i öppet vatten...
Sen är de fria att simma iväg och jaga krillstimmet
som kommer att föda dem och deras ungar.
18 DAGAR KVAR
Vi behöver också tillbaka till vår jakt efter samma krill.
Men ute vid nordvästra hörnet vill vädret fortfarande inte med vara med på noterna.
Vinden envisas med att ändra riktning, vilket betyder att vi måste jaga
ny förankringsplats om vi vill kunna sova tryggt om natten.
Oj!
Titta på alla valben.
Jag glömmer ofta att det var i Antarktis
där en av historiens kanske största djurmassakrer skedde.
Miljoner av valar slaktades på grund av sitt späck,
som man använde till margarin och tvål.
Det här måste vara ett käkben.
De är enorma!
Jag mår ofta dåligt över hur dåligt vi människor har betett oss,
men sedan den kommersiella valfångsten förbjöds på 80-talet
har valarna här börjat att återhämta sig på allvar
och det har kommit rapporter om fler valar vid den här kusten
än på flera årtionden.
Och det är därför vi är här och letar.
Att få se de här benen gör mig ännu mer bestämd
att leta upp valsamlingen
för att undersöka om sillvalen verkligen har gjort en comeback.
14 DAGAR KVAR
Tiden börjar att bli knapp.
Men havet är plattare och himlen är klar...are,
och vi har sillvalar.
Det är inte den stora flock som vi önskar men det räcker för valbiolog Leigh
att kunna sätta satellitmärken.
Märkningen kan hjälpa honom att förstå deras beteenden
och jag hoppas de kan leda oss till den stora matsamlingen.
Datan vi vill samla in är helt ny.
Vi vill veta var de tar vägen när de ger sig av härifrån.
Vad är deras migrationsvägar? Vart beger de sig för att föda?
Mitt uppdrag är foto-id och se efter om de har några
igenkänningsbara tecken på rygg och ryggfena.
Är du redo, Dave?
Märkningsprocessen följer strikta regler
så att vi undviker att stressa valarna.
Försiktigt.
Han går fram sakta och försiktigt för att vara säker på
att djuret är lugnt och avspänt och han kan få till ett klart skott,
Märkningstaggarna är ofarliga för de stora djuren
men jag är så imponerad över vilken kontroll Leigh har.
Han skjuter inte pilen förrän han har perfekt läge.
Vi behövde bara lite mer fena.
Det var så nära.
-Det var väldigt nära. -Jag trodde att du skulle skjuta.
Där har vi den.
Det här är mycket svårare än vad jag trodde.
Såja, ta oss närmare.
Titanpilen som bär satellitmärket
måste sättas längst ner i fenan och inte i valkroppen,
om den ska kunna sitta kvar när den dyker.
Lite närmare.
Ja! Märke på. Underbart, tack så mycket allihop.
Märkestaggen ska skicka regelbundna rapporter
om valens rörelser till Leighs kollega i Tyskland.
När vi kan få del av datan, hoppas jag att det kan leda oss till vårt mål.
Märke på.
Men under de nästa dagarna...
10 DAGAR KVAR
...förvärras vädret allt mer.
7 DAGAR KVAR
4 DAGAR KVAR
Allt efter att dagarna rinner iväg, börjar tvivlet slå rot.
3 DAGAR KVAR
Ja, vi har inte någon vidare tur här.
Dag efter dag är det starka vindar, regn och snö.
Det är svårt att tro att det kan bli lugnt nog för oss att filma.
Trycket ökar.
Men vi har en liten strimma av hopp.
En av Leighs satellitmärken rapporterar om mycket valaktivitet
nära vår förankring.
2 DAGAR KVAR
Vi har just dragit upp ankaret och för första gången på flera dagar
är det klart väder, ingen dimma och inte för mycket vind.
Vädret är rätt.
Och rakt framöver vid horisonten kan jag se små festliga fyrverkerier.
De ser ut som små kanoner,
men det där är inga kanoner.
Vi tänker köra i full fart i den riktningen.
Här är det, vår bästa chans hittills.
Alla förberedelser och letande, det är nu det gäller.
Det här är en stressig stund.
Jag vet inte hur många månader eller år som jag har tänkt på detta ögonblick.
Pressen är på, nu kör vi!
Det här är otroligt.
Det såg ut som många valar i från havsytan
men nu när jag är uppe i skyn... Mängden är helt... ofattbar.
Det är valar överallt.
Solen lyser på deras blås och Elefantön ligger där i bakgrunden.
Vi måste hålla båten på ett säkert avstånd från ansamlingen
men genom att använda drönaren kan jag ta mig in i händelsernas centrum
och visa deras otroliga mat-teknik
De ligger sida vid sida, gör ett utfall, ökar takten och slår med stjärtfenan.
Det här är inte klokt!
Just nu filtrerar de. Uppe på toppen av käkarna
sitter valbarderna, kamliknande håriga skivor
som är gjorda av keratin, precis som våra naglar och hår.
De använder den elastiska förmågan av sin enorma mun och tunga
för att trycka tillbaka vattnet ut
genom bardernas hornskidor vilka fungerar som en sil
och som fångar krillen.
De måste vara en av de mest anpassningsbara arterna,
som kan gå från en strömlinjeformad misilaktig form
till en jättestor ballong på några sekunder.
Det är inte sant! Där i mitten har vi en knölval.
Det kan man se på de stora bröstfenorna
och sillvalens bröstfenor är mycket mindre.
Jag trodde först att knölvalen var en sillvalsunge men det är det inte.
Den är fullväxt och sillvalen är så mycket större i jämförelse.
Här ser vi hur albatross, val, pingvin och pälssäl
samsas på ett enda stort kalas.
Att se den här valspektaklet från drönaren är en upplevelse.
Det är otroligt, man får se vidden
men man är för distanserad.
Så för att se vad som verkligen sker,
måste vi blöta ner oss.
Vädret på ytan har förbättrats
men havet är iskallt och bränningarna ökar.
Se upp.
När vi kommer ner i vattnet kommer vi stöta på kraftiga strömmar
som forsar upp nerifrån.
Det här är den farligaste biten på hela uppdraget.
Det här är dykning på allvar.
Vi är ute på öppet hav i bränningarna. Vi måste ha ett enormt fokus.
Den stora faran är att komma vilse, så Calum här,
kommer att markera min och Dans position under vattnet.
Han har en töntig orange mössa så att han är lätt att se.
-Taskigt. -Ja... men det är sant.
Valarna är stora, intelligenta djur
men de kommer att vara upptagna med att äta, så vi måste se upp.
Sillvalar är skyddade och reglerna är hårda angående hur man ska närma sig.
Vi måste ta oss till rätt ställe och låta dem komma till oss.
Det är inte lätt när de rör sig så fort och dyker djupt.
Dykare i vattnet.
Nere under ytan verkar havet ännu större och tommare.
Man måste hitta ledtrådarna för att kunna ta sig till rätt plats.
Och gissa vem som kommit för att leda oss i rätt riktning?
Våra kompisar hakremspingvinerna är experter på att spåra krill.
Under oss ser vi ett enormt stim av den sällan skådade notothenia rossii
som strömmar upp från djupet redo att kalasa.
Och sen börjar krillen svärma.
De ser nog så stora ut ovanifrån,
men under vattnet är sillvalen helt kolossal.
Och efter att vi letat så länge
har jag svårt att tro att jag faktiskt simmar bredvid en.
Det är en ödmjuk tanke att de kan leva i 90 år
och att den här valen kan varit i liv under valjaktens dagar
när dess släkte slaktades av människan...
Men jag känner inte av någon fiendskap...
bara nyfikenhet.
Vid varje utfall, fångar valen samma volym av vatten och krill
som skulle rymmas i en skolbuss.
Under en kort tid fördubblas den i storlek.
Sillvalen kan fånga 10 000 krill i en enda munsbit
och svälja upp till två ton om dagen.
De behöver kolossalt mycket energi för att driva sin enorma kropp.
Det där var sagolikt.
Plötsligt dök en sillval upp som just hade ätit.
Den for förbi med uppblåst mun och då fick jag se hur stor munnen är.
Sen körde den förbi över mig och jag tänkte:
"Snart kommer stjärtfenan, den är på väg snart."
och det tog evigheter innan den dök upp.
De ser stora ut från båten och från drönaren
men det är på en helt annan nivå när de är någon meter ifrån en,
och uppblåsta...
Det roligaste är när man tittar upp för att se var Calum är
och man ser att han är omringad av jättestormfågel och albatross
som tror att han är något som dött som de kan äta på ytan.
Det är inget kul ställe att vara på.
Under eftermiddagen fortsätter antalen att öka till vår stora överraskning.
Tackar.
Jag har aldrig sett något så spektakulärt på en monitor förut..
För varje val vi ser vid ytan måste det finnas minst tre till under dem.
Det är svårt att ta till sig att vi slaktade 750 000 sillvalar,
vilket gjorde arten så gott som utdöd.
Den vetskapen gör att det här är ännu mäktigare att se.
Och dessutom har ny forskning visat
den livsviktiga roll som dessa valar har i att fånga och återanvända växthusgaser.
Ett livskraftigt valbestånd ger en enorm vinst,
inte bara i de här ensliga farvattnen men också för planeten i stort.
Genom våra bilder har forskare uppskattat att mer än 300 valar
hade samlats här för att äta.
Det är vad vi vet, den största ansamling av sillvalar som någonsin filmats.
Det känns ganska rörande. Jag vet att jag är så lyckligt lottad
som får resa världen över och filma otroliga djurarter i naturen,
men vart jag än beger mig just nu,
verkar djurvärlden ligga i underläge,
men här är det annorlunda. Titta bara.
Det här är vad som händer när man tar hand om djuren,
när man ger naturen en chans. Då kommer de tillbaka.
Den här dagen kommer jag inte att glömma.
UPPDATERING
Fram tills vår expedition, visste ingen exakt vart
sillvalarna tog vägen efter att de ätit klart i Antarktis vatten.
Men valarna som vi märkte har rapporterats migrera
uppför Sydamerikas västra kust för första gången.
Är det dit de går för att para sig?
Tyvärr har märkestaggarna sluta att sända.
Det är fortfarande ett mysterium tills det görs ytterligare forskning.
Undertexter: Anne Larsson