Căutăm rechini-ciocan, dar am avut o surpriză!
- Îl vezi, Hugh? - Da.
Și-a făcut apariția un rechin tigru.
Regula de bază e să te uiți mereu în spate.
Rechin tigru!
Toți rechinii s-au activat!
Roiesc în toate direcțiile.
Asta da adrenalină!
Ești gata?
Eu sunt Bertie și filmez animale. Asta e meseria mea.
Nu vezi asta în fiecare zi.
Și îmi iau treaba în serios!
Încerc să filmez pinguini.
Și i-am ratat!
A fost la mustață.
Vreau să spun poveștile naturii sălbatice, într-o lume care se schimbă rapid.
Cred că s-a spart gheața!
Acestea sunt aventurile mele.
AVENTURILE EPICE ALE LUI BERTIE GREGORY
Călătoresc de acasă, din Anglia, către un paradis împânzit de rechini,
în largul coastei Costa Rica.
Următoarea noastră oprire e cam la 560 de kilometri spre vest.
Un punct minuscul în mijlocul Pacificului: Insula Cocos.
Sunt entuziasmat, pentru că este un loc
în care îmi doresc demult să ajung.
E locul cu cei mai mulți rechini din lume.
După 36 de ore pe mare, am ajuns, în sfârșit.
Cocos este un magnet pentru rechini. Atrage 14 specii diferite.
Cea mai spectaculoasă dintre ele este rechinul-ciocan.
Se adună aici în bancuri uriașe.
Numărul global al rechinilor și pisicilor de mare e în cădere liberă,
dispărând în proporție de șaptezeci la sută în doar 50 de ani.
Insula Cocos e unul dintre ultimele locuri care găzduiește atât de multe exemplare.
Rechinii sunt într-o cursă contracronometru. La fel și eu!
Fiindcă Insula Cocos e rezervație marină, am doar 12 zile
să găsesc un grup uriaș de rechini-ciocan în unele dintre cele mai periculoase ape
din lume pentru scufundări.
N-o să fie ușor, dar nu mă dau în lături de la o provocare!
Toată lumea pregătită? Îi dau drumul.
De câte ori merg într-un loc nou,
îmi place să lansez drona, pentru o imagine de ansamblu a zonei.
Absolut spectaculos!
Insula Cocos este vârful unui vulcan subacvatic uriaș,
care a erupt acum două milioane de ani.
Stâncile acelea de acolo coboară în adâncuri,
la peste trei kilometri…
Când curenții puternici se lovesc de aceste stânci,
aduc hrană la suprafață. Astfel, Insula Cocos e paradisul rechinilor…
și coșmarul scafandrilor.
Înainte să mă scufund, trebuie să-mi fac un plan.
Aceasta va fi casa noastră pentru următoarele două săptămâni.
Sharkwater.
E vasul nostru de cercetare marină pentru rechini. Are 39 de metri.
Aici se află toată mâncarea noastră, echipamentul și trusa medicală,
pentru a ne proteja echipa tehnică, scafandrii și cercetătorii.
Suntem departe de casă, așa că ea e ancora noastră de salvare.
Pentru a mă ajuta în această misiune, am alături o echipă fantastică.
Suntem aici să filmăm rechini.
Hugh face filmări subacvatice de aproape treizeci de ani.
Datoria lui e să țină scafandrii în viață.
Scafandri pierduți fără urmă. Au fost trași de curenții
foarte puternici de aici.
Cristiano e un scafandru de salvare legendar aici, de peste 20 de ani.
Nu vă scufundați niciodată singuri.
Când suntem gata să ieșim, o vom face împreună.
Suntem singuri aici.
Nu ne putem permite accidente.
Hugh nu are vești prea încurajatoare.
Nu, dar trebuie să fim atenți.
De aceea luăm adulții cu noi la filmări. Să aibă grijă de noi.
Trebuie să ne asigurăm și că echipamentul funcționează impecabil.
Nu e loc de greșeli în apele acestea înșelătoare.
Începem cu echipamentul de scufundări de bază. Se montează rapid
și am o mască facială specială.
Așa că nu scăpați de mine. Mă veți auzi și mă veți vedea în permanență.
Gata.
Sharkwater e ancorată aici, în golful acesta ferit.
PARCUL NAȚIONAL INSULA COCOS
Ne vom deplasa spre vârful unui munte acoperit de ape,
cam la 1,6 kilometri în larg. Chiar aici.
Îi voi spune Muntele de sub ape, un punct de atracție pentru rechinii-ciocan.
Bine, să vedem dacă putem găsi niște rechini.
Curentul e foarte puternic. Deși abia dacă dau din picioare,
mă deplasez foarte repede.
Sunt în voia curentului…
Mă deplasez într-o singură direcție. Nu înot contra lui.
Stânci ascuțite, arici de mare. E un teren minat subacvatic!
Sunt izbit dintr-o parte în alta.
Dacă mă lovesc de acest recif, o să-mi sfâșie costumul de neopren.
Și… nu vreau să ating nici viața marină.
Îmi este imposibil să controlez încotro mă îndrept…
sau ce face camera mea. Dacă e distrusă, am probleme mari.
M-ar putea lua curentul. Următoarea oprire: Filipine!
Dacă ies la 15 metri de barcă, echipa de salvare nu mă va vedea.
Aș fi pierdut.
Experiența asta mi-a deschis ochii.
Cred că ne trebuie altă abordare.
La prima scufundare, curenții aceia au fost imposibili.
Părăsim Muntele de sub ape și ne îndreptăm
spre cealaltă parte a insulei.
Cascadele acelea sunt uluitoare!
Acum înțeleg de ce veneau pirații până aici
să se reaprovizioneze cu apă proaspătă și să-și ascundă comorile.
Pe această parte a insulei este un perete.
E colțul unei stânci care coboară mai bine de doi kilometri până pe fundul oceanului.
Ne-ar putea proteja mai bine de curenți.
Deocamdată, e mult mai calm aici.
Dar se întâmplă ceva foarte bizar.
Seamănă cu aburii de căldură din deșert.
E greu de crezut că sunt în același ocean.
Tocmai ce mă gândeam că nu pot focaliza camera azi,
dar mi-am dat seama că nu eu sunt de vină, ci termoclina.
Apare deoarece curenții oceanici se lovesc de porțiunile din adâncime
ale Insulei Cocos, împingând apa rece în sus,
unde întâlnește apa mai caldă și creează acest efect straniu de licărire.
E cel mai puternic pe care l-am văzut.
Și este posibil să împingă rechinii spre suprafață.
Iată și primul rechin-ciocan! Incredibil!
E o nebunie.
Sunt obsedat de ei încă din copilărie.
Sunt atât de ciudați!
Arată ca niște extratereștri.
Și e atât de interesant să filmezi rechinii
prin termoclină, prin ceața aceasta…
Dar nu-i văd prea bine. Imaginea e prea distorsionată.
Se pare că termoclina a dispărut,
dar la fel și rechinii-ciocan.
Sunt ca niște fantome.
Cred că asta ne-a oferit cel puțin o idee ademenitoare
despre ce am putea vedea.
E grozav să fiu în preajma lor.
Nu e înfricoșător, ci impresionant.
Va trebui să ne continuăm căutările.
Două locații, rezultate limitate.
Avem timp, dar nu prea am reușit mare lucru până acum.
Ne îndreptăm din nou către sud și ne continuăm căutarea.
Nici măcar drona nu ajută.
Rechinii stau la prea mare adâncime. Nu-i vezi de la suprafață.
Și nu ajută nici că mă gâdilă nasul…
Uneori, dacă ai ambele mâini ocupate…
Mersi!
…ai nevoie de puțin ajutor.
Aveam o muscă pe nas.
Stai așa… Ar putea fi ceva aici.
Să o poziționez mai bine.
Este o balenă cu cocoașă.
Are un pui! Sunt mamă și pui!
E adorabil! E așa mic!
Sunt delfini în fața ei.
O balenă cu cocoașă cu puiul ei, delfini care-i înoată în față…
Uluitor!
E ușor să fii distras pe aici.
E a cincea zi. Aproape jumătate din timpul pe care-l vom petrece aici.
Abia dacă am văzut un rechin-ciocan, să nu mai vorbim de grupuri uriașe.
Mai e un truc pentru a găsi rechini în apele Insulei Cocos.
La fiecare scufundare, m-am uitat după un peștișor special,
care, uneori, poate fi indiciu că rechinii sunt prin apropiere.
Este sanitarul rechinilor. Îi curăță de paraziți,
să-i apere de boli.
Dacă găsim acești pești, am putea da și de rechini.
Să aruncăm o privire după povârnișul acesta.
Uite-i!
Am găsit niște pești-fluture galbeni superbi.
Stau chiar deasupra recifului, o „stație de curățare”.
Stația are doar câțiva metri
și tot felul de pești vin aici
pentru a fi curățați de paraziți.
Iată un somon-curcubeu.
Peștii-fluture sunt foarte delicați!
Bună! Mă curățați și pe mine?
Uitați-vă la ei!
Sunt rechini Galapagos.
Sunt mici și îndesați.
Sunt patru, cinci… șase, șapte.
Salut, amice!
Sunt mult mai interesați de mine decât de stația de curățare azi.
Nu sunt deloc sfioși și sunt curioși, ne studiază.
Își văd de treaba lor.
Superbe animale!
Uite, rechin-ciocan!
Sunt absolut inconfundabili!
E incredibil să-l pot vedea în sfârșit clar, prin apă limpede!
Sunt numiți rechini-ciocan „scoică”. Partea din față a capului nu e dreaptă,
ci are forma aceasta de scoică.
Forma uimitoare de ciocan le ascute simțurile.
Au ochii poziționați puțin mai departe,
pentru un câmp vizual la 360 de grade.
Sunt una dintre cele doar zece specii de rechini-ciocan din lume.
O să stăm aici, să vedem dacă se apropie.
Se tot întorc, chiar în ultima clipă.
Rechinii-ciocan au un al șaselea simț, o adevărată superputere.
Pot detecta câmpurile electrice.
Toți rechinii o pot face, dar cei ciocan par a avea o sensibilitate deosebită.
Ca și în cazul celorlalte simțuri,
datorită capului lat, electroreceptorii au o acoperire mai mare.
De câte ori mișcăm un mușchi, întindem un braț sau ne bate inima,
generăm un câmp electric, pe care ei îl pot detecta.
Sunt rechini-ciocan acolo jos, în nisip.
E bine pentru ei, își pot detecta prada în întuneric.
Dar nu și pentru noi. Va fi o provocare
să ne apropiem de ei.
Se pare că rechinii-ciocan
au plecat de la stația de curățare undeva
în neantul albastru.
Curentul pare rezonabil…
Priviți aici!
E incredibil!
E o nebunie.
Sunt stavrizi cu ochi mari.
Este evident de unde li se trage acest nume.
Au ochii atât de mari pentru că se hrănesc noaptea.
Vânează individual pești mici pe timpul nopții.
Ziua, însă, se adună în aceste bancuri
pentru a se proteja de prădătorii obișnuiți.
Dar, din păcate, nu îi apără de om,
cel mai periculos prădător de pe planetă.
Ce mulți sunt!
Să văd atât de mulți laolaltă e ca și când m-am întors în timp
și văd cum erau oceanele noastre odată.
Iată-i că vin!
E dovada vie că zonele protejate chiar funcționează.
Rechin-ciocan!
De fiecare dată când vine un rechin, stavrizii îi folosesc pielea
foarte aspră ca stâlp de scărpinat.
Nu prea înțeleg de ce rechinii nu se întorc
să mănânce stavrizii. Pur și simplu fug.
Stavrizii ne-au cam stricat planurile de data aceasta,
dar stația de curățare e, cu siguranță,
o locație bună. Știu că rechinii-ciocan
vor reveni aici, până la urmă.
Deși au simțurile atât de ascuțite,
cred că trebuie doar să avem răbdare.
În următoarele trei zile, scufundările continuă,
dar rechinii-ciocan sunt fantomatici.
În clipa în care îi ai în vizor
și te bucuri c-ai reușit, în sfârșit,
se întorc, pleacă și te lasă cu buza umflată.
Nu pare să ne iasă nicicum.
Și apoi, în ziua a noua,
s-a întâmplat ceva care ne-a întârziat misiunea.
Producătorul nostru, James, a văzut un rechin cu o reputație de temut,
unul care a ucis pe cineva chiar aici, în urmă cu doar câțiva ani.
E timpul să ieșim, să ne regrupăm și să ne facem un nou plan de siguranță.
Tocmai ieșeam din apă când, dintr-odată,
am observat doi rechini-tigru foarte mari. Mai ciudat a fost
că erau chiar lângă insula de acolo,
la suprafață, chiar lângă stâncă.
Asamblez drona și o s-o trimit în recunoaștere,
poate înțelegem ce se întâmplă.
Rechinii tigru sunt cei mai periculoși din zona Insulei Cocos.
Iar la nivel global, doar marele alb e mai periculos pentru om.
Vreau să înțeleg ce fac, ca să putem continua
să ne scufundăm în siguranță în zona aceasta.
Iată și rechinul tigru.
Se plimbă pe canalul acela
dintre insulița Manuelita și insula principală, Cocos.
Înotătoarea dorsală este deasupra apei. Uimitor!
Dacă stau la suprafață, ne putem scufunda sub ei în siguranță,
să vedem ce pun la cale.
E destul de amenințător și nu pare prea binedispus.
Am ceva emoții să intru în apă cu un rechin tigru.
Sunt sunetele unui pui de corb de mare care primește mâncare. Pare bucuros.
Insula e plină de bulgărași pufoși albi,
pui de corb de mare.
Vedeți acum părinții, care au fost la vânătoare toată ziua
și acum se întorc să-i hrănească.
Dacă au ocazia, se știe că rechinii tigru mănâncă păsări marine.
Chiar dau târcoale pe sub cuiburi.
Oare asta se întâmplă aici?
PROMENADA RECHINILOR TIGRU
Planul meu este să ne scufundăm lângă baza acestei stânci.
Am poziționat o barcă gonflabilă aici, ca să ne preia
dacă suntem duși de curenți și o barcă de evacuare de urgență aici,
în caz că avem probleme cu rechinii tigru.
Trebuie să intrăm rapid și să dispărem de la suprafață,
unde rechinii tigri ne-ar putea considera hrană.
Am plecat.
Baza către Bertie. Verific comunicațiile.
Da, Zubin, te aud. Tu mă auzi?
Mersi, Bertie. Te aud clar.
Recepționat. Vorbim imediat.
Regula de bază, atunci când cauți rechini tigru,
e să te uiți întotdeauna în spate.
Le place tare mult să se furișeze.
De aceea mă tot învârt și mă uit peste umăr.
Să ne oprim aici.
Trebuie să recunosc că e destul de sinistru. Mare… Chiar aici!
Rechin tigru…
Cei mari pot avea peste cinci metri lungime.
Destul de intimidant. Sunt prădători mari, puternici.
Pot cântări peste nouă sute de kilograme.
Sunt atât de mari!
Vedeți dungile acelea? De acolo li se trage numele.
Rechinii tigru nu sunt prea pretențioși. Meniul lor include cam tot ce se poate.
Pești, broaște țestoase, cadavre de balene.
S-au găsit și plăcuțe de înmatriculare în stomacul acestor rechini.
Rechin tigru!
Probabil că așteaptă chiar la baza stâncii
ca orice păsări, pui sau adulți, să aterizeze pe apă și apoi atacă.
Pasărea nu va putea face aceeași greșeală a doua oară.
Rechinii tigru sunt foarte inteligenți.
E al treilea pe care îl vedem și toți fac același lucru.
Sunt doi rechini tigru aici.
Înțeleg comportamentul acestor rechini.
Cât suntem în acest canal, trebuie să ne menținem la adâncime,
departe de suprafață, să nu ne confunde cu un corb de mare.
E exact ce-am văzut cu drona. Rechinii tigru patrulează
chiar la suprafață, exact unde se sparg valurile.
N-aș vrea să fiu în locul corbilor de mare.
Am învățat să gândim ca rechinii tigru pentru a ne păzi de pericol.
Dacă reușim să gândim ca rechinii-ciocan, am putea găsi un banc uriaș.
Mă întâlnesc cu cineva care a învățat să gândească precum rechinii-ciocan,
ca să poată ajuta la salvarea lor.
Cocos este o rezervație marină, dar, când ies din această zonă sigură,
sunt anihilați de navele de pescuit.
De 15 ani, cercetătorul Randall Arauz le montează emițătoare,
pentru a le monitoriza mișcările în Pacific.
Și oriunde ar merge, el vrea să îi protejeze.
Randall, care e planul?
Planul este să punem unul dintre aceste emițătoare unui rechin.
Asta va intra în rechin
și apoi se detașează.
Deci vom vedea, sper, rechinul înotând
și trăgând emițătorul după el.
Ai vreo tactică anume ca să-i iei prin surprindere?
Secretul e să cauți stația de curățare.
Rechinii-ciocan sunt foarte sfioși.
Orice mișcare bruscă îi va speria.
Așteptăm să intre. După ce ajunge
la stația de curățare, țintim în timp ce este curățat.
Randall și echipa lui au montat emițătoare pe aproape 200 de rechini-ciocan.
Îi urmărește cu o rețea de receptori, ca acesta,
poziționată în întregul Pacific tropical estic.
Îi filmez încercarea de a mai adăuga o reușită în palmaresul lui.
Și nu e timp de pierdut.
Rechinul acela are un cârlig în gură.
E clar că rechinii se aventurează în afara zonei protejate.
Atunci se întâlnesc cu aceste echipamente de pescuit.
În Insula Cocos, în ultimii 20 de ani, aproape jumătate din populație a dispărut.
La nivel global, rechinii-ciocan „scoică” sunt în pericol critic de dispariție.
Sunt pescuiți până la extincție.
Ucidem peste 100 de milioane de rechini anual doar ca să le tăiem înotătoarele,
să le punem în ciorbă.
Dacă continuăm așa, rechinii vor dispărea.
Iar aceste ecosisteme subacvatice au nevoie de rechini pentru a prospera.
Rechinul, principalul prădător, menține echilibrul aici.
Văzându-l pe Randall în acțiune, îmi dau seama că misiunea lui
ar putea fi ultima șansă a rechinilor-ciocan.
Magie absolută!
Fiecare emițător e un alt pas în salvarea acestor animale uimitoare.
E esențial să interzicem accesul vaselor de pescuit în zonele cu rechini-ciocan.
M-am entuziasmat atât de tare că aproape am rămas fără oxigen.
E cazul să urc la suprafață.
Randall știe cum să se apropie de rechinii-ciocan.
Îl văd controlându-și respirația ca să reducă la minimum bulele
și zgomotul.
Iar mișcările lui sunt lente și constante.
S-a făcut aproape invizibil, ca să nu sperie
acești rechini extrem de sensibili.
Problema cu echipamentul de scufundări
este că, oricât de nemișcați și ascunși după stânci am sta,
n-avem cum să oprim bulele acestea.
Așa că s-ar putea să avem nevoie de un alt plan.
Până acum am folosit echipamentul de scufundări, care e ușor de pregătit
și destul de sigur. E alegerea noastră numărul unu.
Dar am adus cu noi și aceste recirculatoare.
Montajul durează mai mult și, dacă îl faci greșit,
poate fi foarte periculos.
Avantajul este că nu produc bule.
Se pare că va trebui să trecem la acestea,
dacă vrem să ne apropiem de rechini.
Toată lumea e foarte tăcută în dimineața aceasta.
Asta pentru că, la echipamentul obișnuit de scufundări, dacă greșești ceva,
consecințele nu sunt critice. În cazul recirculatoarelor,
sunt grave. Așa că avem multe de verificat,
ca să facem totul ca la carte.
Ideea e că trebuie să iei lucrurile mai în serios.
Cum spuneam, în dimineața asta, toată lumea e foarte serioasă.
Cred că cea mai bună idee e să ne-ntoarcem la stația de curățare.
- Oxigen analizat? - Da.
Mai facem doar câteva ultime verificări.
Computer, electronică, timp de absorbție rămas…
Patru ore.
Stâncile de acolo par o ascunzătoare bună.
O să cobor printre ele,
o să mă relaxez și să sperăm că rechinii-ciocan vor veni la noi.
Cu echipamentul normal de scufundări, n-ai prea mult timp aici.
Totul se rezumă la un instantaneu rapid.
Echipamentul acesta e greu de montat,
dar e excelent pentru filmări.
Pot sta ascuns aici ore în șir!
Oriunde privesc, văd câte o mică dramă în desfășurare.
E un pește damsel cu niște buze absolut amuzante.
Arată de parcă s-ar fi dat cu ruj și tot ciugulește din alge.
E posibil să înceapă distracția.
Trebuie să fim foarte tăcuți. Vine spre noi.
Incredibil! Recirculatoarele astea schimbă complet lucrurile.
Acum stau nemișcat și am eliminat și bulele…
cele două lucruri care m-au dat de gol înainte.
Suntem aproape invizibili pentru ei.
Pentru prima dată, sunt destul de aproape să văd cum se mișcă, cum se comportă.
A încetinit imediat și s-a întors pe o parte,
expunându-și burta.
E ca un câine care vrea să fie scărpinat.
Și apoi toți peștii-fluture ies repede din recif
și încep să ciugulească.
Femela aceea avea o cicatrice mare chiar deasupra înotătoarei pectorale.
E de la împerechere.
În timpul împerecherii, masculii
le mușcă de înotătoarea pectorală.
E un semn bun.
Se crede că rechinii-ciocan se adună în aceste bancuri
pentru a se împerechea.
Cicatricile acelea sunt un indiciu că grupurile uriașe
sunt, probabil, aici, doar că nu le-am văzut încă.
Sunt undeva acolo, în întuneric.
Mai avem o zi de scufundări la dispoziție pentru asta.
Trebuie să pot vedea rechinii.
E ultima noastră zi în Cocos.
Ultima noastră șansă să aflăm dacă aceste bancuri uriașe mai există.
Dar, ca de obicei, Insula Cocos ne pune răbdarea la încercare.
Priviți acolo!
Deasupra noastră e un banc uriaș de bonite cu abdomenul vărgat.
E ca și când ai vedea un cârd mare de păsări trecându-ți deasupra capului.
Toți rechinii s-au activat!
Înainte pluteau liniștiți, dar acum roiesc în toate părțile.
Asta da adrenalină!
Mă întreb dacă taie elanul rechinilor-ciocan.
Haide, răbdare.
Așteaptă să se calmeze lucrurile.
Vai…
E absolut incredibil!
Sunt prea mulți să-i pot număra și se învârt toți de colo colo.
Bancurile uriașe există încă.
Asta face Insula Cocos specială.
N-au mai rămas prea multe locuri pe planetă
unde să poți vedea atât de mulți rechini laolaltă.
Dar vreau să mă duc printre ei, să văd ce se întâmplă.
Începe să se formeze curentul.
Gata. Am pornit. Până la infinit și mai departe!
M-au primit printre ei!
Acum îmi dau seama că e doar un uriaș ring de dans.
La exterior sunt masculii, cei mai mici se apropie,
încercând să ademenească femelele să-i însoțească pentru a se împerechea.
Acesta este începutul următoarei generații.
Mi-am imaginat această scenă ani de zile,
dar nu credeam s-o și văd cu ochii mei.
Este îndeplinirea unei ambiții de o viață.
Dar, dacă nu încetăm să-i capturăm și dacă nu-i protejăm
când părăsesc apele sigure ale Cocosului, aceste fantasme ale oceanului
vor dispărea…
pentru totdeauna.
ACTUALIZARE…
Știm unde migrează rechinii lângă Cocos și știm că sunt țintele
flotelor de pescuit când părăsesc zonele protejate.
Vestea bună este că acele zone urmează să fie extinse,
dar ar putea fi tardiv pentru rechinul căruia Randall i-a montat emițătorul.
Începând din octombrie 2020, rechinul s-a mișcat în zona Insulei Cocos,
dar în decembrie semnalul s-a pierdut.
Subtitrarea: Cristina Pintecan