Vi söker efter hammarhajar, men... vi har fått en överraskning.
-Ser du det, Hugh? -Ja.
En tigerhaj har dykt upp.
Första regeln är att alltid titta bakom dig.
Tiger.
Det har satt ordentlig fart på hajarna.
Nu gasar de på.
Mitt adrenalin pumpar ordentligt.
Är du redo?
Jag heter Bertie. Jag arbetar med att filma djur...
Det där är ingen vanlig jakt.
...och jag tar mitt jobb på stort allvar!
Du, jag försöker filma pingviner. Nu missade jag det!
Det där var rätt nära.
Jag vill berätta djurhistorier i en snabbt förändrande värld.
Det där lät som en stor spricka!
Det här är mina äventyr.
Jag reser från mitt hem i England till ett paradis fyllt med hajar
utanför Costa Ricas kust.
Vårt nästa stopp ligger drygt 500 kilometer västerut.
En pytteliten prick mitt i Stilla havet: Isla del Coco.
Jag är så spänd eftersom det är en plats som jag velat besöka väldigt länge.
Det är jordens haj-rikaste ställe.
Efter 36 timmar på havet är vi äntligen framme!
Isla del Coco är en hajmagnet som drar till sig 14 olika arter.
Det bästa hajspektaklet här är hammarhajen.
Här samlas de i megastora stim.
Men i och med ett globalt ras av haj och rocka -
har 70 procent blivit utplånat på bara 50 år -
är Isla del Coco ett av de sista platserna som man kan se dem i såna antal.
Hajarna slåss mot tiden, och så även jag.
Isla del Coco är ett marint naturreservat och jag har bara 12 dagar på mig
att hitta ett superstim av hammarhajar
i ett av världens farligaste farvatten för dykare.
Det här kommer att bli tufft, men jag älskar utmaningar.
Är alla redo? Okej. Då kör vi.
När jag åker till ett nytt ställe
slänger jag upp drönaren för att få en överblick av platsen.
Oj, det är helt otroligt.
Isla del Coco är toppen av en stor undervattensvulkan
som fick ett utbrott för två miljoner år sen.
Och de där klipporna, sträcker sig ner i de mörka vattnet,
i dryga 3 kilometer neråt...
och när de vilda strömmarna slår mot klippväggarna,
tvingar de upp föda från djupet
vilket gör Isla del Coco oemotståndligt för hajar...
Men det är en mardröm för dykare.
Innan jag tar mig ner i djupen, behöver jag en plan.
Det här är vårt hem de närmsta veckorna:
Sharkwater.
Hon är ett 40 meter långt forskningsfartyg för hajar
som har all vår mat, utrustning och sjukvårdsmateriel
för att hålla filmteam, dykare och forskningspersonal i liv.
Vi är långt hemifrån och hon är vår livlina.
För att hjälpa mig med uppdraget har jag med mig ett episkt team.
Vi ska filma hajar.
Hugh har jobbat med undervattensfilm i nära trettio år.
Hans jobb är att hålla dykarna vid liv.
Försvunna dykare. Folk kan svepas iväg. Strömmarna här är våldsamma.
Cristiano har varit en legendarisk säkerhetsdykare här i över tjugo år.
Dyk aldrig på egen hand.
När vi är redo att gå upp går vi upp allihop.
Vi är ensamma här.
Skulle en olycka inträffa blir det ett stort problem.
Vad Hugh menar är att allt är dåliga nyheter.
Nej, vi måste bara vara vettiga!
Det är därför vi har vuxna med eftersom de tar hand om oss.
Vi måste också se till att vår utrustning fungerar som den ska.
Vi har inte råd att göra misstag i de här läskiga vattnen.
Vi börjar med en vanlig scuba-apparatur. Den går fort att installera.
Dessutom har jag ett specialcyklop,
så det går tyvärr inte att undvika se och höra mig vid något tillfälle.
Klappat och klart.
Sharkwater ligger för ankar här, i denna skyddade vik.
ISLA DEL COCO NATIONALPARK
Vi ska åka till toppen på ett undervattensberg,
drygt 1.5 kilometer utanför land. Här.
Jag tänker döpa det till Seamount. Det är ett känt tillhåll för hammarhajar.
Nu ska vi se om vi hittar några hajar.
Ni kan se att hur här strömmen pulserar. Jag behöver knappt sparka.
Och vi åker bara med.
Den här strömmen... den har verkligen fått grepp om mig.
Jag åker bara åt ett håll. Jag simmar inte emot den här.
Spetsiga klippor, nålvassa sjöborrar. Det är en minerad undervattensbana!
Där jag slinker hit och dit.
Om jag slår i det här revet, kommer det riva upp min våtdräkt.
Och jag vill inte vara nära marinlivet heller.
Det är omöjligt att kontrollera vart jag ska ta vägen...
och vad min kamera gör. Åker den på däng, kommer jag att få problem.
Eller så kan jag bli tagen av strömmen. Nästa hållplats: Filipinerna.
Kommer jag upp 4.5 meter bort från båten kan säkerhetsteamet inte se mig.
Då är jag borta.
Det här har varit en riktig ögonöppnare.
Vi behöver en annan approach.
Vid vårt första dyk var strömmarna helt omöjliga,
så vi lämnar Seamount och åker runt till andra sidan av ön.
Oj, de där vattenfallen är otroliga.
Man förstår varför piraterna kom hela vägen till Isla del Coco
för att proviantera dricksvatten och gömma sina skatter.
På den här sidan finns det en brant.
Det är en klippavsats som sträcker sig drygt tre kilometer neråt till havsbotten.
Här får vi kanske ett bättre skydd från strömmarna.
Det är mycket lugnare här just nu.
Men det är något väldigt underligt som sker.
Det liknar ett ökendis.
Det är svårt att tro jag är i samma hav.
Jag tänkte först att jag inte kunde ställa in skärpan på kameran
men jag har just insett att det inte är jag utan termoklin.
Det uppstår eftersom havsströmmarna slår mot Isla del Cocos djupa sidor.
Då tvingas kallare vatten upp från djupen,
som möter varmare vatten och då skapas denna skimmereffekt.
Det är den mest extrema termoklin jag sett.
Och det kan också tvinga upp hajarna från djupet.
Titta, vår första hammarhaj!
Det här är heltokigt.
Jag har varit besatt av dem sedan jag var liten.
De är så bisarra.
De ser ut som äkta aliens.
Och visst ser det coolt ut att filma hajarna genom termoklinets dis.
Men jag kan inte se ordentligt, allt är för suddigt.
Det verkar som termoklinet har försvunnit.
Men... hammarhajarna verkar ha passat på att försvinna de med.
De är precis som vålnader.
Men det har åtminstone gett oss en liten aning om
av vad vi kan få se.
Det är så tufft att vara här med dem.
Och det känns inte läskigt, bara imponerande.
Vi får fortsätta leta.
Två platser med knappa resultat.
Vi har fortfarande gott om tid men än har inte mycket fungerat.
Vi flyttar på oss igen och fortsätter vårt sökande.
Inte ens drönaren kan hjälpa oss,
hajarna är för djupt ner för att kunna ses från ytan.
En kliande näsa hjälper inte heller.
När båda händerna är upptagna...
Tack.
...behöver man lite extra handräckning.
Det satt en fluga på näsan.
Vänta nu, här har vi kanske något.
En bättre position...
Det där är en knölval.
Det är en unge också. En mamma och en unge.
Den är så gullig. Den är pytteliten.
Det finns delfiner där fram.
En knölvalshona och hennes unge Delfin vid nosen.
Det är helt otroligt.
Det är lätt att bli distraherad här.
Det är dag 5 och nästan hälften av vår tid har gått.
Vi har knappt sett en hammarhaj, definitivt inte en mängd av dem.
Det finns ett annat trick för att hitta hajar här på Isla del Coco.
Under varje dykning, har jag hållit utkik efter en särskild liten fisk
som ibland kan signalera att hajar kan vara i närheten.
Den städar hajarna och plockar bort deras parasiter
för att hålla dem friska.
Hittar vi dem, så hittar vi kanske hajarna.
Låt oss kolla förbi den här lilla hyllan.
Där är de!
Jag ser vackra gula barberarfiskar.
De håller till här ovanför revet i en rengöringsstation.
Stationen är bara en dryg halvmeter i storlek
där alla sorters fiskar dyker upp för att bli av med sina parasiter.
Titta, en elagatis bipinnulata.
Jag älskar hur försiktiga barberarna är!
Tänkte du rengöra mig?
Titta på de här.
Det här är galapagoshajar.
Och de är rejäla.
De är fyra, fem... sex, sju.
Tjena kompis!
De är mer intresserade av mig än att bli rengjorda.
De är kaxiga och nyfikna. De kollar in oss.
De gör bara sin grej.
Vilka tuffa djur.
Titta, en hammarhaj!
Hammaren är lätt att urskilja.
Det är otroligt att äntligen få se dem ordentligt i klart vatten.
De kallas flerhornig hammarhaj. Framsidan av hammaren är inte slät.
Den har en uddig kant.
Deras hammarformade huvud hjälper till att sprida ut deras sinnesorgan.
Ögonen sitter längre ifrån varandra,
vilket ger dem en 360 graders syn.
Den här är en av tio arter av hammarhaj som finns runt om i världen.
Vi sätter oss här och ser om de närmar sig.
De bara vänder om i sista minuten.
Hammarhajen har ett extra sinne, en äkta superkraft:
De känner av elektriska fält.
Det kan alla hajar, men hammarhajen verkar extra känslig...
för precis som deras andra sinnen,
sprider det breda huvudet ut hajens elektroreceptorer.
Varje gång vi rör en muskel, spänner en arm eller när hjärtat slår,
så skickar det ut ett elektriskt fält som de känner av.
Det finns en hammarhaj där nere på sanden.
Det är en stor fördel för dem när de ska upptäcka byten i mörkret.
Men gör det tufft för oss
eftersom det blir en verklig utmaning att komma nära dem.
Hammarhajarna verkar ha dragit från rengöringsstationen ut i det blå.
Strömmen verkar okej...
Där är de.
Det här är så coolt!
Det är helt galet.
De här fiskarna heter caranx sexfasciatusm.
På engelska kallas de "big eye jacks".
Deras stora öga beror på att de är nattätande fiskar.
De jagar enskilt nattetid
och samlas i stim under dagen för att skydda sig från rovdjur.
Men tyvärr skyddar de dem inte mot människan,
det farligaste rovdjuret på planeten.
De är så många!
Att se så här många tillsammans är som att hoppa i en tidsmaskin
och få en inblick i hur våra oceaner såg ut förut.
Här kommer de!
Det här är bevis på att skyddade områden fungerar.
Hammarhaj!
Varje gång hajarna kommer in, använder big eye jack hajens grova skinn
som en klösbräda.
Jag förstår inte varför hajarna inte vänder sig om och äter dem.
De bara flyr iväg.
Caranx sexfasciatus har sabbat våra planer den här gången,
men rengöringsplatsen är helt klart ett bra ställe att vara på.
Jag vet att hammarhajar dyker upp här så småningom.
Fast de är väldigt känsliga, så vi måste ha tålamod.
De nästa tre dagarna fortsätter vi att dyka.
Men hammarhajarna liknar fantomer.
I samma ögonblick som de kommer rakt emot en
och man tror man har dem och tänker "Ja!"
så vänder de sig om och försvinner...
Vi tycks inte lösa det.
Och sedan på dag nio...
händer något som pausar uppdraget.
Vår producent James upptäcker en haj med ett fasansfullt rykte.
Samma sort som tog livet av någon precis här för bara några år sedan.
Dags att ta sig upp, samla ihop sig och utarbeta en ny säkerhetsplan.
Vi kom just upp från ett dyk när det plötsligt
kom två väldigt stora tigerhajar, och det underliga var
att de befann sig vid ön där borta,
uppe vid ytan, precis bredvid klippan.
Så jag sätter ihop drönaren och jag ska skicka bort den dit,
för att se vad som pågår.
Tigerhaj är de dödligaste av hajarna vid Isla del Coco.
Och globalt sett är det bara vithajen som är farligare för människan.
Jag vill lista ut vad de gör så att vi kan fortsätta dyka här säkert.
Här har vi tigerhajen.
Den simmar runt i kanalen
mellan den lilla holmen Manuelita och Isla del Coco.
Ryggfenan sticker upp på havsytan. Oj, fantastiskt.
Om de håller sig uppe vid ytan kan vi ta oss under dem
och se vad de har för sig.
Det ser rätt illavarslande och dystert ut.
Jag är lite nervös över att hoppa i vattnet med en tigerhaj.
Det där är lätet från en ung sula som får mat. Den låter rätt nöjd.
Över hela den här klippan sitter det vita duniga bollar.
Det är sulornas ungar.
Man kan se hur föräldrarna som varit ute och jagat på sjön,
återvänder för att mata dem.
Tigerhajar kända för att äta sjöfåglar, när de får chansen.
De brukar patrullera nedanför boplatser.
Kan det vara det som pågår här?
Jag tänker hoppa i i närheten av den här klippan.
Jag har bett en båt parkera här för att plocka upp oss
ifall en ström tar oss, samt ha en akut evakueringsbåt här
om vi skulle råka få tigertrubbel.
Vi måste hoppa i fort och skynda oss iväg från ytan
där tigerhajen kan få för sig att vi är mat.
Okej. Då kör vi.
Ytan till Bertie. Kom-kontroll.
Zubin, jag kan höra dig. Hör du mig?
Tack. Jag hör dig klart och tydligt.
Uppfattat. Vi hörs om en stund.
Första regeln när man ska leta efter tigerhaj,
är att alltid hålla uppsikt bakom dig.
De älskar att smyga upp bakifrån.
Det är därför jag snor runt så här och kollar över axeln.
Vi håller oss här.
Det här är faktiskt lite läskigt. En stor en, precis där!
Tiger, tiger...
De stora kan vara fem och halv meter långa.
Det känns ganska hotfullt. De är stora och starka rovdjur.
Tigerhajar kan bli upp till 900 kilo.
De är så stora.
Titta på ränderna. Det är så de fick sitt namn.
Det finns inte mycket som inte står på tigerhajens meny.
Fisk, sköldpaddor och valkadaver.
Man har till och med hittat registreringsplåtar i magen på tigerhajar.
Tiger, tiger!
De ligger bara och väntar vid klippbranten
på att alla fåglar, ungar och vuxna, ska landa på ytan och då - pang.
Det misstaget får inte fåglarna göra mer än en gång.
Tigerhajar är väldigt smarta.
Det här är den tredje vi sett. Alla gör samma sak.
Det är två tigerhajar där.
Jag kan se hur de uppför sig.
När vi är här i kanalen vet vi att vi måste hålla oss djupt nere
och undan från havsytan, så att ingen misstar oss för en sula.
Precis som vi såg från drönaren patrullerar tigerhajarna
precis vid ytan, vid bränningarna.
Jag hade inte velat vara en av sulorna där uppe.
Vi har fått lära oss att tänka som tigerhajar för att undvika fara.
Om vi kan tänka som hammarhajar kanske vi kan hitta ett jättestim.
Jag ska träffa en man som redan lärt sig tänka som en hammarhaj
för att kunna rädda dem.
Isla del Cocos är ett fridlyst reservat men när hajarna lämnar skyddszonen
blir de utplånade av fiskebåtar.
I femton år har forskaren Randall Arauz märkt hammarhajar
för att följa deras rörelser över Stilla havet.
Och han vill skydda deras färdvägar.
Randall, hur ser din plan ut?
Planen är att vi ska sätta fast ett märke på hajen.
Den här delen går in i hajen.
Och så lossas den från harpunen.
Sen vi får förhoppningsvis se hajen simma iväg
och märket dinglandes bakom.
Har du någon taktik för att smyga sig nära hajarna?
Man måste leta efter en städstation.
Hammarhajar är väldigt känsliga.
Alla plötsliga rörelser skrämmer dem.
Vänta på att en kommer in på stationen
och blir rengjord, då avfyrar vi märket.
Randall och hans team har märkt nästan 200 hammarhajar.
Han spårar dem genom ett nätverk av mottagare, som den här,
som är utplacerade över hela östtropiska Stilla havet.
Jag filmar honom när han försöker lägga till en haj till sin lista.
Och vi har ingen tid att förlora.
Den där hajen har en krok i munnen.
Det bevisar att hajarna strövar utanför naturreservatet
och det är då de kommer i kontakt med fiskeredskap.
Under de senaste 20 åren på Isla del Coco
har runt hälften av hajbeståndet försvunnit.
Den flerhorniga hammarhajen är akut utrotningshotad världen över.
Deras bestånd blir utfiskade.
Vi dödar mer än 100 miljoner hajar varje år genom att skära av fenorna
för att lägga dem i soppa.
Fortsätter vi i samma takt kommer hajarterna att utrotas helt.
Och havens ekosystem behöver hajar för att kunna frodas.
Hajar, topp-predatorerna, de håller det hela i balans.
När jag ser Randall arbeta inser jag att hans uppdrag
kan vara sista chansen för de här hammarhajarna.
Vilken magi.
Varje märkning är ett steg mot att rädda dessa otroliga varelser.
Det är av största vikt att hammarhajens stråk blir icke-zoner för fiskebåtar.
Jag har blivit så exalterad att jag snart har slut på luft.
Bäst jag tar mig upp till ytan.
Randall vet vad som krävs för att komma nära hammarhajar.
Jag kan se hur han kontrollerar sina andetag för att hålla luftbubblor
och ljud till ett minimum.
Alla hans rörelser är långsamma och lugna.
Han gör sig så osynlig som det går så att han inte skrämmer
de överkänsliga hajarna.
Problemet med scuba-apparaturen är
att vi kan hålla oss så stilla och gömda bland stenarna som det går
men det blir ändå för många bubblor.
Jag tror vi behöver en annan plan.
Fram tills nu har vi använt scuba som går fort att sätta på
och är ganska säker. Därför brukar det vara vårt förstaval.
Men vi har också tagit med oss återandningsapparater.
De tar längre tid att rigga och kopplas de på fel sätt,
kan de vara väldigt farliga.
Fördelen är att de inte producerar bubblor.
Det verkar som vi måste byta till de här om vi vill komma nära hajarna.
Ni märker hur alla är väldigt tysta den här morgonen.
Det beror på att om man råkar sätta ihop vanlig scuba-utrustning på fel sätt,
blir påföljderna inte så illa, men en rebreather kan bli en dödsfälla.
Så vi har flera punkter att följa för att försäkra oss om att vi gör rätt.
Så idag tar vi det mer seriöst.
Som sagt... Alla tar det mer seriöst idag.
Vårt bästa alternativ är att åka tillbaka till städstationen.
-Syreanalys. -Ja.
Vi har bara några kontroller att göra först.
Dator, elektronik. Absorberingstid?
Fyra timmar.
Stenblocken där nere ser ut som ett bra gömställe,
så jag tänker lägga mig mot stenarna,
chilla och se om vi kan få hammarhajarna att komma till oss.
Med vanlig scuba-utrustning får man inte samma tid här nere.
Man får bara en ögonblicksbild.
Det här apparaterna är kluriga att sätta ihop,
men de är jättebra ur filmningssynpunkt.
Jag kan sitta still här nere i timmar... helt dold!
Var jag än tittar, utspelas små dramer.
Där har vi en frökenfisk med lustiga läppar.
Det ser ut som den har läppstift och den plockar bland algerna.
Nu verkar det dra ihop sig.
Dags att hålla sig väldigt tyst. Den kommer hitåt.
Helt otroligt! Rebreathermasken förändrade allting.
Nu håller jag mig stilla, och gör inga bubblor...
de två faktorer som avslöjat mig innan.
Nu är vi nästan osynliga för dem.
För första gången är jag nära nog att kunna se deras rörelser och beteenden.
Den saktade helt ner och rullade över på sidan,
och visade magen.
Det är nästan som en hund som vill bli kliad.
Och sen rusar alla barberarfiskar fram ur revet,
och börjar att knapra.
Man ser att honan har ett stort ärr precis ovanför ryggfenan.
Det är efter parningen.
Hannarna dyker upp och under parningsakten
biter de i deras ryggfena.
Det är ett jättebra tecken.
Man tror att hammarhajen samlas i stim för att hitta en partner.
Ärren är en tecken på det antagligen sker stora samlingar här.
Jag har bara inte fått se dem.
De sker där ute i mörkret någonstans.
Vi har bara en dykdag kvar att fånga det på film.
Vi måste hitta hajarna.
Det är vår sista dag här.
Vår sista chans att försöka se om de där stora stimmen finns kvar.
Men som vanligt tänker Isla del Coco inte göra det lätt för oss.
Oj, titta där uppe!
Ett jättestim med bonitfisk ilar fram ovanför oss.
Det är som att se en stor flock med fåglar störta fram.
Och det har satt ordentlig fart på hajarna.
De bara gled omkring innan, men nu gasar de på.
Mitt adrenalin pumpar ordentligt.
Jag undrar om boniten stör hammarhajarna.
Kom igen. Tålamod.
Vi låter det lugna sig.
Oj...
Det här är så storslaget!
De är för många för att kunna räkna och de bara snurrar runt.
Jättestimmen existerar fortfarande.
Det här är bevis på hur speciellt Isla del Coco är.
Det finns inte många platser kvar på vår planet
där man kan se så här många hajar tillsammans.
Jag vill ge mig in i stimmet för att se vad som händer.
Strömmen börjar att öka nu.
Okej, nu kör vi. Härifrån till evigheten!
De släpper in mig hos sig!
Nu ser jag att det är ett stort snurrande dansgolv.
På utsidan ser man hur de mindre hannarna sticker in
och försöker locka iväg de stora honorna att para sig.
Precis här börjar nästa hammargeneration.
Jag har sett den här synen i mitt huvud i åratal,
men jag trodde faktiskt inte att vi skulle få se den i verkligheten.
Det är en livslång ambition som har blivit verklig.
Men om vi inte slutar att fiska dem och skyddar dem
när de lämnar Isla del Cocos trygga farvattnen
kommer dessa havens vålnader att försvinna...
en gång för alla.
UPPDATERING...
Vi vet var hajar migrerar nära del Coco och vi vet att de blir ansatta
av fiskeflottorna när de lämnar de skyddade zonerna.
GALAPAGOS - ISLA DEL COCO - MALPELO
Den goda nyheten är att zonerna kommer att utvidgas,
men det kan vara för sent för hajen som Randall märkte i vår film.
I oktober 2020 rörde sig hajen runt Isla del Coco,
men i december dog signalen.
Undertexter: Anne Larsson