Jeg er på havet og leter etter en sjenert gruppe på 5000 skruedelfiner.
Vi har masse aktivitet på overflaten her.
Fuglene flokker seg på vannet. Se på det!
Dette er episk.
En massiv kule lysprikkfisker. Skruedelfinens favorittmat.
Men hvor er de?
Se. Her kommer delfinene.
De kommer. Vi får en fin overraskelse.
Er du klar?
Jeg er Bertie. Jobben min er å filme dyr.
En jakt du sjelden ser.
Jeg tar jobben veldig alvorlig.
Se, jeg prøver å filme pingviner. Jeg gikk glipp av det!
Det var nære på.
Jeg vil fortelle villmarkshistorier i en verden i rask forandring.
Det hørtes ut som en stor sprekk!
Dette er eventyrene mine.
Jeg dra fra England for å dra til det mektige Stillehavet
8000 km unna, utenfor kysten av Sentral-Amerika.
Det er ganske overveldende å lete etter de største dyrene i verden.
Dette stedet dekker halvparten av planetens overflate.
Det er det åpne hav!
Jeg leter etter en kjempegruppe skruedelfiner.
Det er når flere grupper slår seg sammen i en periode
for å danne en enkelt, enorm gruppe med tusener av dyr.
Å filme et slikt syn er en drøm som går i oppfyllelse.
Dessverre har havet problemer, og slike hendelser blir
mer sjeldne. Grunnen til at vi kom til dette stedet,
er at delfiner fremdeles samles her i et uforståelig antall.
Ingen vet hvorfor supergrupper dannes, men det skjer vanligvis
når mye mat er i nærheten.
Vi leter langs kontinentalskråningen mellom Quepos og grensen mot Panama.
Det er der kontinentalsokkelen begynner å helle.
Denne stripen av dypt, kaldt vann har særskilte egenskaper
som trekker til seg mange sultne delfiner.
Mer enn 1600 meter under oss er havbunnen langt fra flat.
Det er daler, søkk, fjell og vulkaner.
Strømmene piskes gjennom disse formasjonene
og det sender noe av vannet på noen steder oppover.
Det fører mat til overflaten.
Det er med andre ord en enorm blå ørken med skjulte oaser under bølgene.
Det er dette skruedelfinene leter etter.
Det høres bra ut i teorien. Finn en av disse oasene,
film delfinene. Jobben er over, dra hjem.
Men det er et enormt veddemål.
Vi er for langt fra land til å dra etter forsyninger,
så vi har bare tre uker til å søke gjennom 15 000 kvadratkilometer hav.
Hvordan skal vi finne delfinene?
Vi trenger gode øyne, for vi må få øye på dem på lang avstand.
Guiden min, Nico, har et annet tips: Se etter fugler.
De er lettere å få øye på i luften og følger ofte delfinene for å finne mat.
17 DAGER IGJEN
Etter å ha lett i fire dager er vi klare!
-Johnny! -Ja?
-Johnny! Åtekule. -Hvor da?
Rett forut. Greit.
Masse fugleaktivitet, så mye plasking.
Trenger du hjelp?
-Nei, det går bra. -Ok.
Tid for den forte båten og å komme seg på vannet.
Det er masse aktivitet på overflaten, og en åtekule dannes.
Det skjer når alle rovdyrene, delfiner og tunfisk, skyver fisken,
byttet, mot overflaten, de samler seg i en kule,
og vannet koker.
Nå finner Nico og Maiky ut
hvor de skal slippe meg. Åtekulene beveger seg så mye
at om de slipper meg for nærme, forstyrrer vi
oppførselen. Det ønsker vi ikke.
Er jeg for langt vekke, får jeg ikke se det.
Ingen tegn på delfiner, men det yrer av gulfinnetun her nede.
Det er som å se i et kaleidoskop av sølv og gull!
Og i midten er det en tornado av makrell.
Det er middag til en tunfisk.
Det er intenst!
Oven- og underfra.
Hver makrell prøver å komme seg inn i åtekulen.
Det er den eneste måten de kan forsvare seg på.
Eller det var det!
De leter etter beskyttelse.
De bruker meg som et menneskelig skjold!
Jeg vil ikke ødelegge for tunfisken.
Jeg vil ikke bli slått av en heller.
De veier omtrent 90 kilo.
På tide å dra.
Det var sprøtt. Det er så intenst. Da vi kom dit, var det…
Du ser én tunfisk
for hver hundrede som er under overflaten. Like hel, Johnny?
Ja, foreløpig.
Skruedelfinene våre menger seg ofte med tunfisk.
De kan dukke opp når som helst.
Vi vil ikke ødelegge dette ved å hoppe uti igjen for snart.
Vi venter så det blir stabilt,
passer på at det er nok rovdyr som presser kulen.
Nico har sett noe.
Greit, det er ikke skruedelfiner.
Vi har mange flekkdelfiner, og de sikter seg inn mot makrellen.
På tide å hoppe uti. Kom an!
Disse delfinene bør klare å holde makrellen omringet.
De er så rolige sammenliknet med tunfisken…
De vet akkurat hva de gjør.
De jobber gruppevis…
…og styrer makrellen som fårehunder.
Det gir tunfisken noe å sikte på.
To topprovdyr som samarbeider. Det er enden for makrellen.
Desto flere som blir spist, desto færre steder å gjemme seg.
Er det bare 20 minutter siden delfinene kom?
Jeg tror det er over.
Jeg glemmer ikke denne dagen med det første.
Når du ser en slik sverm, jakt på land,
er du ofte langt vekke og bruker kikkertlinse.
Men under vann er det annerledes.
Du begrenses av synligheten under vann, Du må være midt i det.
Å føle tunfisk som er like store som meg fare forbi
og at jeg nesten ble slått vekk,
og så føle lydene i delfinenes ekkolokalisering…
Klikkene deres summer i magen.
Det blir ikke bedre enn det.
Vi har nådd en produktiv del av havet. Hvis det er delfinmat her,
er det en sjanse at vi finner en kjempegruppe skruedelfin.
Men solen begynner å gå ned, så vi må dra tilbake
til den store båten så vi er klare til i morgen.
Jeg vil ikke drive for langt herfra i løpet av natten.
Men dette er det åpne hav. Det er mer enn 3000 vann under oss,
og ikke noe et vanlig anker ta tak i.
Theo bruker den eneste formen for feste vi har.
Et drivanker.
Istedenfor å feste seg i en stein, fester det seg til havstrømmene.
Problemet vi har, er at på overflaten
fungerer båten som et enormt seil. Så hvis det blåser opp i løpet av natten,
kan vi blåses av gårde ut på havet.
Denne store fallskjermen fungerer som et anker, en bremse,
som holder oss på delfinstedet.
Jakten er foreløpig over, men skruedelfinene jakter natten gjennom
Det kan være en kjempegruppe der ute nå,
som farer gjennom bølgene.
16 DAGER IGJEN
Vi setter i gang tidlig. Takket være drivankeret
er vi fortsatt i nær gårsdagens åtekule.
Kaptein Oscar har sett noe. Jeg skal se på det med dronen.
Det er definitivt delfiner.
Bare litt nærmere, film ned.
Jøss, se på dem! Det er mange skruedelfiner!
Det er ikke en kjempegruppe, men hvis 30 grupper slår seg sammen slik,
pang! Da har du en gruppe kanskje 1,5 km bred, kanskje større.
Akkurat det vi leter etter.
Tid for å øve på å filme før hovedattraksjonen.
Det er noen bitte små babyer. De er så små!
De er så nær mødrene sine, som om de sier: "Vent på meg, mor."
Jeg tror ikke de har sett land.
De må tro at havet ikke har noen ende.
Droner gir et vilt perspektiv. Fra overflaten er det…
Greit, det er ganske mange ryggfinner.
Når du er rett over dem føler du plutselig:
"Jøss, se på dem." Du forstår det ikke.
Denne dronen vil absolutt hjelpe meg med å vise
den overveldende størrelsen på supergruppen når vi finner den.
Men nå vil jeg filme oppførselen som ga skruedelfinen navnet dens.
Til det trenger jeg en annen nyvinning.
Et gyrostabilisert kamera som utjevner bildene på et bølgende hav.
Sånn ja. Pass på.
-Har du det? -Ja.
Den er mye verdt, så Tash hjelper meg med å manøvrere den.
Mye skruing der borte, hvis du snur kameraet til venstre.
Med dronen kan du se
absolutt alt som skjer. Vend den litt ned, Tash.
Nå er vi i vannskorpen og prøver å få en superintim, lav vinkel.
Du aner ikke når delfinene kommer.
Jeg velger en avstand å fokusere på og venter til delfinene kommer i fokus.
Det er mange teorier for hvorfor de hopper og skrur.
Noen sier at de prøver å få parasitter av kroppen.
Andre sier kommunikasjon, mens andre sier det er lek.
Den må har snurret tre ganger i luften.
Det antas at de kan skru seg seks eller sju ganger i ett hopp.
Én ting er sikkert: Samme hva som er grunnen for skruingen,
må den være viktig for dem.
De begynner å øve i svært ung alder.
Det er så søtt!
Det er en bitte liten baby, og den holder på å ta små hopp.
Å filme skruedelfiner slik er flott, men jeg får ikke en annen sjanse
til å øve på å svømme med en kjempegruppe. Jeg må komme meg i vannet nå.
-Ok? -Greit, klar.
Delfiner bruker klikk til å navigere og plystrer for å kommunisere.
Lyden er enorm.
De er raske også.
Toppfarten kan komme opp i 30 kilometer i timen.
Men jeg klarer ikke å holde følge i gangfart.
Dæven! Dette er episk.
Å se så mange delfiner under vann.
Den gruppen, med bare et par hundre dyr, er bare en brøkdel av størrelsen
på kjempegruppene som skruedelfinene kan danne.
Et sted der ute er det en gruppe med tusener og tusener
av skruedelfiner, og jeg vil veldig gjerne finne den.
Det korte møtet lærte meg noe verdifullt:
Å filme skruedelfiner på overflaten er vanskelig, men mulig.
Å dykke med dem? Ikke så lett.
Før vi prøver igjen, må jeg tilbake til den store båten
for å gjøre klart et hemmelig våpen.
Den største utfordringen ved å filme delfiner under vann er å holde følge.
Jeg svømmer ikke raskt nok.
Denne kan bli svaret på problemet vårt.
Det er en undervannsscooter.
Det er en kraftig propell akter,
og jeg har festet kamera til baugen.
I teorien burde jeg klare å holde følge med delfinene.
Det er virkelig "i teorien". Det er også mulig
at en katastrofal feil sender alt kamerautstyret til havbunnen.
Hvis det skjer, er det hele over.
Vi skal ta det sakte og se om det funker.
Trettenåringen i meg gleder seg veldig
bare til å bruke sjøscooteren under vann.
Først ser jeg etter lekkasjer.
Dette ser bra ut.
Den holder sammen ved lav hastighet.
Nå skal den prøves i full James Bond-modus.
Delfiners vanlige fart rundt ti kilometer i timen.
Jeg klarer bare fem med scooteren,
men det er minst tre ganger fortere enn jeg kan svømme.
Det er absolutt en forbedring.
Går det bra?
-Det er ganske gøy. -Gi meg den.
Ja, du holder bare gassen inne og føler deg som en delfin.
Forhåpentligvis godtar delfinene det.
Den virker stillegående under vann, det er viktig.
Ja, jeg tror den vil fungere.
For en dag! Min første svømmetur med skruedelfinene om morgenen.
Gjenskape scener fra Operasjon Tordensky om kvelden.
Jeg tror vi er klare.
Nå må vi bare finne den kjempegruppen skruedelfiner i morgen.
15 DAGER IGJEN
En ny dag bringer ny tvil.
De neste fire dagene på "Aguila" følger et vant mønster.
Vi står opp tidlig.
God morgen!
Drikker kaffe.
Han gjør ikke det vanligvis, men vi filmer.
Går ut på dekk og ser på sjøen.
Den store, vakre og visstnok livløse sjøen.
Vi bare står her med øynene sånn
fra solen står opp til solen går ned.
Små spor skal vise oss kjempegruppen.
En rar krusning, et tilfeldig plask, en flokk sultne fugler.
Hva er sannsynligheten?
Vi er på et enormt hav, men uten tegn til liv.
Dette er veldig kjedelig.
Jeg skal ikke lyve: Jeg begynner å bli bekymret.
Vi har brukt mye tid og søkt gjennom et enormt område.
Med det sagt, mens vi beveger oss, er delfinene også et mål i bevegelse.
De kan godt være på et sted vi allerede har lett uten at vi møtte dem.
7 DAGER IGJEN
Vi har sett på kartene og setter kursen
mot et annet undersjøisk søkk der havstrømmene
bør drive delfinmaten til overflaten.
Vi har ikke sett én eneste skruedelfin, og hvert fall ikke en kjempegruppe.
Moralen må styrkes.
Det skjer endelig takket være tumlere.
De bruker båtens baugbølge til å trekke dem fremover.
De sparer energi, og vi får håp.
Hvis de har funnet mat her, er det mulig at vi finner skruedelfinene også.
Vi har nettopp støtt på en stor gruppe delfiner.
-Bertie! -Ja?
-Grindhvaler rett forut. -Grindhvaler?
-Ja, med delfinene… -Hvor?
…rett forut.
Å dæven, ikke sjans.
Greit. Ting ble nettopp interessante.
Delfinenes hovedgruppe er til styrbord, Bertie.
Vi har fortsatt noen grindhvaler her.
Sprøtt.
Vi har flere enn bare "noen".
Jeg ser minst tretti fra dronen.
Grindhvaler er også en type delfin.
Men de jakter i dypet, opptil 900 meter nede.
Å finne mat er utrolig arbeidskrevende for dem.
De er nok her oppe for å hvile og puste ut.
Det gir tumlerne en sjanse til å bli kjent.
Det er bemerkelsesverdig, det ser ut som de leker sisten.
To ulike arter som leker med hverandre, det er sprøtt!
Jeg vet ikke om det har blitt filmet før.
Se på det!
De storkoser seg.
Salto!
Noen delfiner erter niser og jager hvaler,
men det er ikke noe fiendskap der.
Det ser ut som god, gammeldags moro.
Selv om grindhvaler kan veie like mye som en flodhest,
er de skvetne rundt dykkere.
Jeg må være forsiktig når jeg går i vannet med dem.
Vi går nedi veldig sakte, lar motoren gå sakte,
fordi de kan være veldig sky.
Alt vi skal gjøre, må gjøres så stille som mulig.
Jeg skal skli nedi vannet uten å plaske.
Forhåpentligvis vil de bli kjent.
Greit?
Å ha tumlerne her kan være en fordel.
Hvis de godtar at jeg er her, kan det berolige grindhvalene.
Jeg skal holde meg til dem til jeg har blitt introdusert.
Det er nydelig.
Noen bare henger i dette enorme blå tomrommet,
som enorme luftskip.
Andre menger seg med delfinene.
Jeg lurer på om dette er mer enn lek.
De tar på hverandre.
Slik styrker delfinene båndene seg imellom.
Er det mulig at de har vært venner i årevis?
Det er utrolig å dele et slikt intimt øyeblikk med grindhvalene.
Snart farer de ned i dypet igjen for å fortsette jakten.
Akkurat nå ser det ut som det er andre viktige hvalforretninger.
Du kan lære mye om føden til et dyr ved å se på avføringen…
Grindhvaler produserer mye av det.
Jeg skal gå gjennom funnene mine og bli klar til et nytt dykk.
Det morsomste var da en av hvalene
bæsjet meg rett i fjeset, og jeg svømte inn i den.
Bæsjen var full av disse: blekksprutnebb.
Fra blekksprutens munn.
Det er ingen av dem på overflaten nå.
De er superdypt nede.
Så grindhvalene dykker superdypt,
spiser blekksprut og kommer opp for å puste.
Med rolig sjø og rolige hvaler
skal jeg gi alt på neste dykk.
Scooteren er klar, og det kule med den,
grunnen til at vi muligens kan gjøre dette med hvalene, er at den er stille.
Hvis dette virker, gir det en helt ny vinkel for å filme skruedelfinene.
Den virker bedre enn jeg hadde håpet.
Jeg føler meg som en grindhval.
Vi pleide å tro at gruppen ble ledet av en enkelt leder, derav navnet "pilothval".
Vi vet nå at det ikke er sant, men det er et sterkt familiebånd
som holder gruppen sammen.
Det er likevel én hval som skiller seg ut, en voksen hunn.
Jeg tror hun observerer meg, sjekker at jeg er harmløs.
Jeg føler at hun ser inn i sjelen min.
Hvalfamilien ser ut til å stole på meg.
Den største æren er kanskje
at de sovner rett foran øynene mine.
Det er ufattelig.
På tide å la dem være i fred.
-Det virket! -Virket det?
Som å være en grindhval.
Den største, jeg tror en hunn, kom rett bort.
Jeg kunne se øyet hennes som så på meg, som snudde på seg.
Vi hadde et øyeblikk. Jeg har aldri sett noe sånt.
Bare å få se i øyet til noe som så tydelig er intelligent…
De bare oser intelligens.
Vi er midt på havet, det kan være første gang den hvalen har sett et menneske.
Det er også første gang jeg har sett en grindhval under vann.
Jeg håper møtet hennes var like kult som mitt.
Grindhvalene var en stor bonus, men tiden løper fra oss
i jakten på kjempegruppen.
6 DAGER IGJEN
Det virker som havet erter oss.
Jeg vurderer å bare feste denne staven på kroppen min.
Da slipper jeg å bruke hendene. Hopp igjen, herr og fru Delfin.
Det er en vanlig delfin.
Tre-fire ganger til dagen blir vi veldig spente
fordi vi ser delfiner.
Selv om det alltid er kult å se en delfin, viser de seg dessverre å være feil art.
Vanlige delfiner hopper mye høyere.
De tar noen store sprang, så du ser på lang avstand at det er en vanlig delfin.
Ikke en skruedelfin. Den andre måten å se det på,
er at hvis en vanlig delfin hopper og viser deg at magen
er hvit, er det en vanlig delfin.
Hva er der borte? Et høyt hopp. En vanlig delfin, ikke en skruedelfin.
Å se enhver delfin er å leve drømmen.
-Stort plask. -Marerittet.
Hvis du ikke har tidsfrist.
Vanlig delfin.
Jeg så en som hoppet veldig høyt!
Jeg har aldri blitt så skuffet av å se en delfin.
Det er derfor de kalles vanlige, Bertie.
Det er sant, men vi kom helt hit for å filme en kjempegruppe skruedelfiner.
Mens tiden renner ut, begynner seriøs tvil å piple inn.
Dette begynner å bli frustrerende.
Et sted der ute er det tusenvis av delfiner,
men vi finner dem bare ikke. Jo mer vi ser oss om,
og prøver å finne nåla i høystakken,
jo mer føler jeg at vi kanskje ikke finner
kjempegruppen med skruedelfiner.
Som ryktet sier samles og svømmer her.
Selv om havet har lært meg en ting:
Hellet kan snu når som helst.
1 DAG IGJEN
Her er vi, siste dag. Vi er alle på utkikk.
Kanskje denne skilpaddedrosjen er et godt tegn.
Hva er det?
De dykker mot kl. ti, Bertie, beveger seg mot ni.
Vi har dykkerfugler.
Dette er siste sjanse til å finne skruedelfiner.
Vi har masse aktivitet på overflaten.
Fuglene bare hiver seg i vannet.
Det er suler, lirer, alle slags fugler som hiver seg i… Jøss, se på det!
Aktivitetsnivået på overflaten er vill.
Du kan filme det over skulderen hans, det ser veldig kult ut.
De siste dagene har vært frustrerende.
Det er et vakkert sted, ikke misforstå,
men det er kjedelig å gå ned og bare se på et tomt hav.
Innimellom finner du små oaser der livet bare yrer.
Og nå yrer det.
Fuglene dykker, og åten stiger.
-Hvor er den? -Rett der.
Det er så stille.
Ikke noe svisj fra tunfisken, ikke delfinsnakk…
Bare en åtekule på størrelse med en planet med lysprikkfisker.
De lever i dypet.
Vanligvis kommer de til overflaten for å spise plankton.
Da pleier skruedelfinene å jakte på dem.
De er en viktig del av maten deres.
Men lysprikkfisker er sjelden ved overflaten på dagtid.
Skjellene i vannet viser at delfinene har forsynt seg.
Hvor har de blitt av?
Se, Nico! Her kommer delfinene.
De kommer.
Vi får en fin overraskelse.
Som musikk i øret mitt.
Delfinene er tilbake.
De er ikke skruedelfiner, men flekkdelfiner.
Det er som å se et idrettslag!
Idretten er: "Ikke la fisken unnslippe."
De blåser bobler nedenfra.
All luften som stiger, skremmer lysprikkfisken.
og holder dem nær overflaten.
Fuglene er nok takknemlige.
En unge som ser på mor og tar til seg tips.
Dette er litt som å få jackpot.
Lysprikkfiskene er en av verdens mest tallrike fiskeslag.
De tiltrekker seg mange rovdyr.
Her kommer en til: djevelrokker.
En gang trodde vi de var passive planktonetere.
Men viser du dem en åtekule, viser de sin sanne side.
Utvekstene ved ansiktet likner finner.
De brukes til å lede fisk inn i munnen.
Vi setter i gang.
Fiskeverdenens guidete missiler har kommet.
Hundrevis av gulfinnetun!
Vi har fire rovdyr som alle jakter den samme maten.
Du hadde forventet et par kollisjoner.
Men de eneste dyrene det krasjes i, er lysprikkfisken.
Det var det. Rovdyrene drar.
De har blåst åtekulen fra hverandre…
Alt som er igjen, er en galakse av bitte små fiskeskjell som glinser i vannet.
Å kommer ut og søke gjennom et sted der få mennesker noensinne drar,
har vært en enorm opplevelse.
Jeg har absolutt lært mye fra havet.
Du må være tålmodig, du må har pågangsmot
Det viktigste er å være fleksible,
for du aner ikke hva du får se.
Jeg føler meg heldig. Overfiske, forurensing, og stigende vanntemperaturer
ødelegger havene verden over, men det ser ut som denne vesle skatten
av et sted holder stand.
Et av hovedmålene ved ekspedisjonen var å flme en kjempegruppe
skruedelfiner. Dessverre klarte vi ikke det. De har, mystisk nok, forsvunnet.
Det er det som skjer når du leter på det åpne hav.
Delfinene er et sted, og vi har ikke klart å finne dem.
Magien ved det åpne havet er at mens det kan nekte deg
noe, kan det gi deg noe annet.
Å vite at det her ute
er disse stedene med liv som er hjem
til de mest utrolige, magiske møtene med dyreliv.
Det er helt enestående.
OPPDATERING…
Selv om vi prøvde å filme delfiner, var den største overraskelsen
antallet gulfinnetun vi så.
Siden utenlandske trålere ble skjøvet lenger ut,
sier lokale fiskere jeg snakket med at bestanden har kommet seg her.
Det er en liten seier, men viser det som kan skje
når vi slutter å tråle i et område og lar naturen lege seg.
Det er godt nytt for dyrelivet og lokale fiskere.
Tekst: Viljar Soiland